Class 

Book.,. L 3 

CopghtN 

COPYRIGHT DEPOSIT. 



PREDIKNINGAR 

OCH 

FOREDRAG 

SAMT 

FARDEN TILL JERUSALEM 

AF 

NELS EAGLE. 

xmgjjfflBy 



New York 
nordstjernans boktryc keri, 
1902. 



THE LIBRARY OF 
CONGRESS, 

TWO Co*>tt« RfECSIVED 

NOV, !1 1902 

C ASS G^XXo. Wo. 
COPY B. 



COPYRIGHT 1902 
BY 

KARL NELSON. 



FORORD. 



Efter Pastor Nels Eagles hastiga franfalle, fram- 
staldes bnskningar fran manga hall, att atminstone 
nagra af den bortgangnes arbeten matte blifva utgifna i 
tryck, savdl som nagot om hans sista resa. 

Svdrigheter vid denna tankes verkst'dllande upp- 
stodo, och det sag ut, som intet skulle blifva gjordt; men 
pa entragen uppmaning atog sig undertecknad, att efter 
bdsta fbrmaga samla, genomse, ordna och utgifva fore- 
liggande arbete. 

Predikningarna dro, som lasaren f inner, valda i 
afsigt att berbra nagra af de vigtigaste amnen i var 
kristna tro. Somliga af dem torde komma under rubri- 
ken ec Religi'6sa af handling ar." 

Svarigheten uti att gbra en reseskildring intressant, 
och undvika monoton, da man maste kondensera en an- 
nan persons vidt omfattande, detaljerade anteckningar, 
inom en tredjedel af dess originella omrade, inses Vdtt af 
hvarje sakkannare. Ofver allt mitt arbete i forening 
med fbreliggande bok, utbedes en skonsam kritik. Sak- 
fbrhallandet, att det dr en gafva, och ett uttryck af kdr- 
lek till den bortgangne, samt hans efterlemnade familj, 
torde vara en omstandighet, som borde fbranleda milda 
omdbmen. 



Till alia, som pa nagot sdtt statt mig till tjenst vid 
arbctets utfdrande, sdger jag ett hjertligt tack; sdrslcildt 
vill jag ndmna brbderna C. E. Lindmarh och John John- 
son. A Mrs. Eagles vagnar vill jag uttrycka hennes 
lacksamhet till alia de predikanter, som godhetsfullt lof- 
vade sitt under stod vid spridandet af boken, hvarfdrutan 
vi icke ensamma skulle vagat Vara b or dan af den risk, 
som dr oskiljaktigt forenad med ett sadant foretag. 

Ma boken blifva ett vdrdigt minne af den ddle man- 
nen, hvars arbete den innehaller; ma den blifva till nytta 
och vdlsignelse, samt till Hans namns forhdrligande, i 
hvars tjenst forfattaren lefde och dog. 

Brooklyn i Oktober 1902. 

Karl Nelson. 



PREDI KNINGAR. 



GU D. 



Rom. 1. 20. 



EN allnianna tanken bland menniskor ar, att med 



detta ord beteckna det hogsta vasendet, en sjelf- 



existerande, absolut fullkomLig och fri andelig person, 
som skapat och styr allt. 

Det hebreiska namnet El ar af seniitiskt ursprung 
och betyder starlc. Det grekiska ordet Teos och det latin- 
ska Deo aro hemtade fran Sanskrit Div, som betyder 
att gifva ljus. 

Det antages med mycken sannolikhet, att det tyska 
Gottj det engelska God' och det svenska Gud aro af per- 
siskt ursprung, och komma fran ordet Choda, som bety- 
der herre eller en som ar i besittning. Moses brukar 
alltid ordet Eloliim for att beteckna Gud. Detta ord ar 
pluralis, hvadan det af teologer har upptagits bland 
bevisen for treenighetslaran. Ordet Gud innesluter en- 
ligt vart begrepp det hogsta vasendet, alltings upphof, 
kalian fran hvilken all valsignelse flyter. 

Finnes det da verkligen en sadan person, en Gud, 
en Herre, en skapare, alltings begynnelse och ande, for 
hvars skull alia ting aro till ? 




8 



PREDIKNINGAR. 



^Det stora flertalet bland jordens folk svara ett obe- 
tingadt ja pa denna fraga. Ja, sa allman ar den ofver- 
tygelsen, att om nagon motsager den, blir han foremal 
for afsky; och sa vidt utbredd ar tron pa en Gud, att 
sjelfva vilden har en dunkel aning derom, och talar pa 
sitt satt om ett hogsta vasende. Detta ar i och for sig 
ett icke ringa bevis for Guds tillvaro. Uppblandadt med 
vidskepelse och falska forestallningar ar det anda ett 
bevis, och bevisar Guds tillvaro pa samma satt, som ett 
falskt mynt bevisar att det maste finnas akta och verk- 
ligt gangbara sadana. Gudsiden ar icke en uppfinning, 
utan nagot medskapadt, i sjalen inneboende. Guds till- 
varo kunde for ofrigt mycket val vara en verklighet, 
afven om ingen menniska hade en ide derom. Jordens 
rorelse omkring solen var en verklighet, innan nagon 
menniska hade kunskap derom. Amerika var lika verk- 
ligt och lika stort, innan Columbus hade upptackt det, 
som det ar i dag. Men vi aro icke nojda langre med det 
sannolika och ett allmant antagande att det finnes en 
Gud, utan vi vilja komma till storre klarhet, ja, om moj- 
ligt, till absolut visshet. 

Till uppmuntran for den kristna tron, och till bevis 
pa att vi icke hafva foljt nagra kloka fabler, kunna vi 
verkligen saga, att vi hafva sadana ojafaktiga bevis for 
Guds tillvaro, att endast en dare kan forkasta dem. 

Lat oss da begynna var bevisforing med det enkla 
pastaendet, att allt som for tankandet ter sig sasom moj- 
ligt, tankbart eller verkligt, maste hafva grund for sin 
tillvaro. Hvarje ny sak och hvarje intraffad forandring 



GUD. 



9 



i en redan bef intlig, maste haf va sin grand. Mennisko- 
tanken krafver det och kan icke af sta f ran sina ansprak. 

Om jag simile soka bevisa att detta hus har uppf ort 
sig sjelft genom en inre, i stenen, traet och de ofriga 
materialerna inneboende kraft, da, skullen I anse mig 
for en dare. En byggnad har saledes grunden eller orsa- 
ken till sin tillvaro utom sig, och den narmaste orsaken 
ligger hos de man, som uppfort huset. 

Den verld, i hvilken vi lefva, ar mycket mera stor- 
slagen an den mest imderbara byggnad, ja, mera an alia 
menniskoverk sammanlagda, och derfor komma vi med 
samma ansprak; att det maste finnas en tillracklig 
grand for verldens tillvaro. Det betyder ingenting hura 
langt aflagsen clenna grand ar, tankandet fordrar att 
den skall finnas till. Materialisten har helt enkelt affar- 
dat detta rattmatiga ansprak med det pastaendet, att 
materien ar evig. Men om materien ar evig, da ar hon 
icke skapad ; ty da har hon aldrig haft nagon begynnelse 
och da blir Gud ofverflodig. 

Om materien ar evig maste hon vara oandlig, ty 
om en sak ar evig kan hon icke vara begransad. Och det 
som ar oandligt i ett afseende maste vara det i alia, ty 
om det ar begransadt i nagot afseende ar det icke evigt. 

ISFn forhaller det sig verkligen sa, att materien ar 
begransad. Materien ar sammansatt, och sammansatt- 
ning betyder begransning. Materien ar ombytlig eller 
omvexlande, och omvexling innefattar begransning. 
Vexling foratsatter succession (pa hvartannat foljande) 
och succession innebar borjan och derfor begransning. 
Alltsa: Materien ar begransad och derfor andlig, och 



10 



PREDIKNINGAR. 



om andlig i en ting, andlig i hvarje ting; om andlig i 
livarje ting, andlig i tiden och saledes icke evig. 

Materien ar icke evig, utan uppkommen (skapad). 
Om den ar skapad, maste den antingen vara af Gud, 
eller ock sjelfskapad. Sjelfskapelse ar en ren motsagelse, 
ty det innefattar handling fore tillvaro, och det strider 
mot tankandet sjelft. Vore det sant, att allt som eger 
tillvaro ar materia, och att materien i alia sina vexlande 
former foljer bestamda lagar, sa att allt som sker, sker 
af en nodviindighet ; da foljer deraf, att alia handlingar 
aro lika i afseende till sitt moraliska varde. Och nagot 
sadant som dygd och last finnes da icke. Ty hvad som 
sker af en nodvandighet ntesluter frihet och utan frihet 
intet ansvar. Om materialistens teori ar sann, da finnes 
ingen skilnad pa vardet af en handling, utan poetens, 
malarens och skulptorens konstverk ha samma varde 
som mnllvadens arbete pa sin longang under jord}^tan. 

Men icke blott lagen om orsak och verkan visar 
oss nodvandigheten af Guds tillvaro, utan verldens 
andamalsenlighet visar oss, att hon haft ett tankande 
upphof. Om jag skulle taga ett urverk som ett exempel, 
sa visar allt i hela uret, att den som forfardigat det 
haft nagot visst i sigte, han har nemligen velat astad- 
komma en tidmatare, som skulle utvisa timmar, minu- 
ter och sekunder. Men det ar uppenbart att uret sjelft 
icke eger nagon sadan syftemalsfornimmelse. Och lika 
litet som urverket sjelft bestammer sitt andamal, lika 
litet har den materiela verlden sjelf bestamt sitt an- 
damal. 



GUD. 



11 



Nar alltsa icke verlden kan tankas utan ett upphof, 
en yttersta grund, och denna grund dertill icke kan vara 
materien sjelf, sa foljer att denna grund maste sokas i 
nagot utom verlden, nemligen i Gud. Vidare, da i verl- 
den sparas en plan eller andamalsenlighet, och denna 
icke finnes i materien sjelf, sa maste vi soka den utom 
materien i nagot annat, och vi finna den i Gud. 

Genom detta resonemang hafva vi fatt Gud till en 
nodvandighet, det vill saga, vi kunna icke tanka oss verl- 
den utan en skapare. Vi hafva saledes trenne bevis for 
Guds tillvaro : Forst det antropoteologiska beviset, som 
sluter till Guds tillvaro fran menniskans fornuftiga na- 
tur, och har till foljd att alia j or dens folic tro pa en 
Gud. "Intet starkare bevis", sager Cicero, "kan anforas 
for Guds tillvarelse, an att ingen folkstam ar sa ra, 
ingen mensklig varelse sa forvildad, att ej nagon fore- 
stallning om gudomliga vasenden intrangt i dess sjal." 
Det andra beviset ar det kosmologislca, hvilket fordrar 
en orsak till allt som hander och ar till; och denna 
orsak, detta vasende ar Gud. Det tredje beviset ar det 
fysiko-teologislca eller, som det ock kallas, det teleolo- 
gisTcd; emedan det af verldens andamalsenliga inratt- 
ning sluter till upphof smannens hogsta makt, vishet och 
godhet. Paulus har mera traffande an nagon framstallt 
detta i Eom. 1 : 20 ; "ty hans osynliga egenskaper, bade 
hans eviga makt och hans gudom, skadas anda fran verl- 
dens skapelse." 

Vi skola nu, sedan vi fatt Gud till en nodvandighet, 
en person, som verkligt ar till, soka narmare lara kanna 
honom. 



12 



PREDIKNINGAR. 



J ag skall for detta andamal icke genast leda eder till 
bibelns utsagor, utan hellre uppehalla eder en stund vid 
det menskliga tankandet, for att sedan med full ofver- 
tygelse ga till den skrifna uppenbarelsen. 

Det ar en sjelfklar sanning, att alia fullkomlig- 
heter i ett visst verk maste aterfinnas hos den som 
utfort verket, och att de till och med alltid finnas der i 
en hogre fullkomlighet. Detta betyder da helt enkelt, 
att alia de fullkomligheter vi aterfinna i det skapade 
maste finnas hos skaparen. Verldsaltets omatlighet han- 
visar till hans oandlighet. De skapade varelsernas mang- 
skiftande skonhet tala om hans ara och harlighet sasom 
urkallan till allt skont. De uttryck af en planmessig 
och harmonisk ordning, hviika aro skonjbara i verlden. 
uppenbara hans fornuftiga tankancle . Tanken och viljc- 
formagan hos de fornuftiga varelserna i verlden, adaga- 
lagga genom en annu trognare aterspegling de tankens 
och viljans egenskaper, hviika forefinnas hos deras upp- 
hofsman och urkalla. All fortrafflighet, vare sig fysisk 
eller moralisk, framstaller Guds vasendes fullkomlighet 
och helighet. Han ar kalian till allt lif och for den skull 
den lefvande Guden. Alia verkande krafter i verlden 
vittna om hans makt. Halla vi dertill fast vid den 
redan uttalade asigten, att upphofsmannen ar storre an 
alia sina verk, da finna vi en ganska klar ide om Gud.5 
storhet. 

Inom vetenskapen ar detta sant: Tales, Pytagoras, 
Copernicus, Keppler, Galileo, Tycho Brahe, Halley, 
Newton, Kant, Hegel, Linne, Bostrom och vara dagars 



GUD. 



13 



Edison aro alia storre an de verk de utfort. Gud ar 
oandligt storre an den verld, i hvilken vi lefva. 

Den klaraste och fullstandigaste uppenbarelse af 
Gud ha vi forst i den skrifna uppenbarelsen, och for det 
andra i Jesus Kristus. 

Var gudalara, eller om vi sa vilja, var kristliga tro, 
ar ingen fabel eller nagra hjerngriller, utan en pa verk- 
liga grunder byggd ofvertygelse om ting som icke synas. 
Fran dessa grunder leda vi vara religiosa begrepp om 
Gud:. Forst genom att frankanna honom alia brister; 
for det andra genom att tillerkanna honom alia tank- 
bar a fullkomligheter. 

Fri fran alia brister, i besittning af alia fullkom- 
ligheter, stalla vi honom af en nodvandighet bakom var 
verld sasom dess upphof och dess vise styresman. 

Det aterstar nu for oss att nagot narmare betrakta 
Guds egenskaper och dervid utrona vart forhallande till 
honom. 

"Gud ar en ande", sade Jesus, da han samtalade 
med den samaritiska qvinnan. En ande ar oberoende 
af tid och rum. Vi kunna derfore aldrig fatta med vara 
yttre sinnen, hvad Gud ar. Och har ha vi orsaken till 
Jesu ord, da han sade: "De som tillbedja honom bora 
tillbedja i anda och sanning." Det ar saledes genom 
vart inre andeliga vasende vi kunna umgas med Gud. 

Ar Gud oberoende af tid och rum, da ar han EVIG. 
Moses sager i den 90:de psalmen: "Forr an bergen da- 
nades, och du skapade jorden och verlden, ar du Gud, 
fran evighet till evighet." Att Gud ar evig innebar, att 
han icke uppkommit i tiden samt att han ofverlefver 



14 



PREDIKNINGAR. 



tiden i egenskap af evigheternas konung, den oforgang- 
lige, osynlige, den ende Guden. 

Om mi Gud ar evig, det vill saga, han har icke haft 
nagon uppkomst i tiden, och skall aldrig i tiden upp- 
hora, sa foljer deraf att Gud ar allestades narvarande. 
Denna hans egenskap har David skildrat i sin 139 :de 
psalm salunda : "Hvart skall jag ga for din anda, och 
hvart skall jag fly for undan for ditt ansigte? Stege 
jag npp till himmelen, sa ar du der, och baddade jag 
at mig i dodsriket, si, sa ar du der. Toge jag mor- 
gonrodnadens vingar och uppsloge mitt tjall ytterst i 
vester, sa skulle ocksa der din hand leda mig och din 
hogra hand halla mig." Och i Apostlagerningarnes 17 : 
28 heter det : "Ty i honom lefva vi, rora oss och aro 
till." Guds allestades narvaro menar ingenting annat 
an det, att Gud ar allestades i tiden narvarande. 

Guds allestades narvaro leder oss att tanka pa en 
annan af hans egenskaper, nemligen hans allvetenhet. 
Hans kunskap ar obegransad, han vet allting. David 
beskrifver det, i den 139 :de psalmen, salunda : "Herre ! 
Du har ransakat mig och du kanner mig. Ehvacl 
jag sitter och uppstar, vet du det; du forstar mina 
tankar f jerran ifran. Ehvad jag gar eller ligger, for- 
nimmer du det, och med alia mina vagar ar du for- 
trogen. Ty si, innan ordet kommer pa min tunga, kan- 
ner du det till fullo. Du omslot mig pa alia sidor, och 
du holl ofver mig din hand. En sadan kunskap ar mig 
allt for underlig och hog; jag formar icke fatta den.*' 
Och Ebreerbrefvets forfattare sager i Eb. 4 : 13 : "Och 
intet skapadt ar osynligt infor honom, utan allt ar blot- 



GUD. 



15 



tadt och uppenbart for hans ogon, hos hvilken vi hafva 
att gora rakenskap." I anseende till Guds allvetenhet 
har den fragan uppstatt : Hvad inflytelse har hans forut- 
vetande pa menniskornas handlingar? Vi bora harvid 
lhagkomma, att hos Gud kan det icke blifva fraga oni 
ett narvarande och ett kommande. Detta ar endast vart 
satt att mata tiden; men Gud ar evig och star ofver 
tiden. Om nu Gud vet att en handelse skall intraffa, 
gor icke detta saken till en nodvandighet ? Nej visst 
icke. Det ar visserligen pa denna grund predestina- 
tionslaran ar byggd. Man gor kunskapen om att en 
handelse skall intraffa till en nodvandig lag att det 
maste sa ske, och detta ar oratt. 

Gud, som ar allvetande, kanner alia krafter och 
inflytelser som arbeta, samt inser pa, en gang i ett nu 
resultatet deraf. Denna Guds kunskap har ingen inver- 
kan pa den handlandes frihet. Solen lyser, icke derfor 
att jag vet det ; utan jag vet det, emedan det ar en verk- 
lighet att hon lyser. Gud vet, att den eller den hand- 
lingen skall ske, emedan han ar allvetande; men hand- 
ling sker icke derfor att han vet det. 

En annan af Guds egenskaper ar hans allmakt. 
Med allmakt forsta vi en alia tillvarons mojligheter 
beharskande kraft. Och i skapelsen uppenbarar den sig 
sasom allmakt. Pa filosofiskt sprak betyder allmakt den 
formaga, som kan bringa allt mojligt till verklighet; 
eller med andra ord : den kraft, som af intet kan ham- 
mas. Denna kraft ar icke godtycklig, utan ledes af en 
all vis persons fria vilja eller bestammelse. Gud kan allt 
hvad han vill, men han vill icke allt han kan. Till ex. : 



16 



Gud skulle kunna forgora verlden, men han vill icke. 
Dessa egenskaper beteckna Guds forhallande till den 
naturliga verlden. 

Det finnes en annan klass af Guds egenskaper, som 
vi vanligen kalla hans sedliga eller moraliska egenska- 
per. Bland dem marka vi hans rattfardighet, som inne- 
f attar helighet eller absolut moralisk renhet; samt ratt- 
visa, da han tankes som styresman och lagskipare for 
sitt folk och tilldelar straff och beloning enligt fortjenst. 

Guds sannfardighet innebar, att han ar absolut 
palitlig i allt, hvad han sagt. Forst att Guds uppen- 
barelser aro fullkomligt sanna. For det andra att 
han sakert uppfyller alia sina loften, samt att han 
ofelbart fullfoljer sina hotelser. Pa denna egenskap 
hvilar var obetingade tro pa Guds ord och loften. 

Den egenskap, som bast uttrycker Guds vasende i 
forhallande till den sedliga verlden, ar Tcdrleken. Liksom 
rattfardigheten ar principen for den gudomliga sjelf- 
bekraftelsen och sjelfuppehallelsen, sa ar karleken prin- 
cipen for den gudomliga sjelfmeddelelsen, eller det 
medvetna, fria sjelfhangifvandet at skapelsen. 

Alia de uttryck i skriften, som berora Guds forhal- 
lande till menniskan, aro endast olika yttringar af Guds 
karlek. Guds godhet ar den ofver alia varelser sig ut- 
strackande Guds karlek. 

Guds nad ar den mot syndare visade valvilja, gunst 
och huldhet, som sarskildt framtrader i den at de skuld- 
belastade och straffvarda erbjudna fralsningen. 

Barmhertigheten ar den karlek, hvilken har medli- 
dande med de skapade varelsernas nod; sarskildt med 



GUD. 



17 



syndarens sjalanod. Talamod ar den gudomliga kar- 
leksmakt, genom hvilken den motstrafvige fordrages, 
for att gifva honom tid till battring och omvandelse. 
Langmodighet ar fordrojandet med det fortjenta straf- 
fet samt en vantan pa sinnesforandring och hjertat" 
fulla ofverlatande till Gud. Trofasthet ar Guds ofor* 
andrade karlek, hvilken uppfyller alia sina loften, full- 
foljer och fullandar det pabegynta nadeverket. 

Alia dessa egenskaper aro olika sidor af gudoms- 
vasendet eller de olika satt, pa hvilka han gor sig kand. 

Af det mi sagda hafva vi funnit, att ett ratt tan- 
kande krafver omutligen att en Gud maste finnas, och 
att forneka Gud ar darskap. En tankande menniska 
kan ej blifva gudsfornekare, derfor att hon vill det; en 
dare kan blifva hvad som heist. En vanlig invandning, 
som vi ofta mota fran tanklosa menniskor ar, att ingen 
har sett Gud och derfor finnes han ej. Resultatet af 
denna bevisforing ar detta: Det som ingen menniska 
har sett, nu ser eller skall se, det finnes icke till i verk- 
ligheten. Aro vi ofverens derom? Om sa, da maste 
detta vara sant om allt annat utom Gud ocksa — visser- 
ligen. Du har aldrig sett dina egna tankar, ingen an- 
nan menniska har sett dem, och aldrig vantar nagon af 
oss att fa, se dem, och foljaktligen maste du vara utan 
tankar, d. v. s. tanklos (lika med en dare). 

Ar det nu sa, att allt utom oss och allt inom oss 
krafver Gud som sitt upphof, da ar det klart, att vart 
beroende pa honom gor lydnad for hans bud och vilja 
ovilkorlig. Var kristna troslara, byggd pa den gudom- 
liga uppenbarelsen, ar en systematisk framstallning af 



18 



PREDIKNINGAR. 



menniskoslagtets forhallande till Gud, och vagcn pa 
hvilken vi kunna saliga vandra for tid och evighet. 

"Det finns en Gud, en helig vilja vafver 
Varldsalltets plan hogt ofver tid och rum. 
I evigt ljus en hogsta tanke lefver, 
Ar och var egen tanke ofta skum." 

Gud ar, och fran naturvetenskapernas, uppenbarel- 
sens och vara egna samvetens synpunkt blir gudsforne- 
kelse alltid en galenskap. 

For alia trogna hjertan skall alltid "Fader var som 
ar i himmelen" vara den karaste bonen och "Jag tror 
pa Gud Fader Allsmaktig, himmelens och j or dens ska- 
pare", en dyrbar bekannelse. 



GUD UPPENBAR I KOTTET 



"Erkandt stor ar gudaktighetens hem- 
lighet: Han som har blifvit uppenbar i 
kottet, rattfardigad i Anden, sedd af 
anglarne, predikad bland hedningarne, 
trodd i verlden, upptagen i harligheten." 
Text: 1 Tim. 3: 16. 



IN"E kristne medbroder ! Annu en gang medan vi 



1VJL ^valjas i Kedars hyddor, fa vi helsa julen, glad- 
jens och frojdernas hogtid, valkommen. Under mer an 
aderton arhundraden har den kristna verlden ar efter ar 
firat denna hogtid, utan att trottna. 

Julen kan liknas vid en barndomsvan. hvars besok 
alltid aro valkomna, pa grund af det noje och den njut- 
ning de bereda, och de kara minnen som derigenom upp- 
lifvas. Julen eger denna saregna formaga, att frojda 
och uppmuntra bade gamla och unga; hennes heliga 
innebord tilltalar hvarje mensklig varelse, hon ma vara 
fattig eller rik, hog eller ringa, lard eller olard. Fore- 
varande hogtids stora betydelse ligger i den uppenba- 
relse af Gud hon sa skont, sa kraftigt paminner oss om. 
I alia tider och pa manga satt, har Her r en gjort sig 
kand for menniskors barn, och med den store aposteln 
Paulus lomna vi saga : "Hans osynliga egenskaper, bade 
hans eviga makt och hans gudom, skadas anda fran verl- 
dens skapelse, nar de forstas af gerningarne." Men 




20 



PREDIKNINGAR. 



huru stor den uppenbarelse af en Gud ar, som vi fa 
med de skapade tingen, kan den dock icke jemforas med 
den, da Gud blef menniska, och vi fingo skada hans har- 
lighet, sasom den af Fadren enfoddes. 

Kristus ar alia fromma hjertans stora och dyrba- 
raste gladjeamne. Hvad vore julen utan Kristus ? Vore 
det nagon jul alls ? Nigra f innas, hvilka saga, att hed- 
ningarne firade jul langt innan Kristus var fodd till 
verlden — sant, hedningarne hade en fest vid midvin- 
tern till ljusets ara, men om det var nagon jul vet jag 
icke. I sitt dunkla, for att icke saga morka tillstand, 
hade de en aning om tvenne stridande makter i verlden, 
en oncl och en god. Nar da vid vintersolstandets tid, 
dagarne borjade blifva langre, tankte de sig, att nu 
segrar ljuset ofver morkret, och vi bora hafva en fest 
till ljusets ara. 

Huru vacker ar icke; denna ide hos sjelfva hednin- 
gen, och huru kraf tigt uttalar den icke domen ofver 
mangen namnkristen, som med allt det ljus som finnes : 
naturens, fornuftets och andens, likval, utan nagon an- 
nan bevekelsegrund an fadernearfda vanor, firar julen. 

Medsyskon i Kristi f orsamling ! Latom oss som en 
David af alder saga : "Denne ar den dagen, som Herren 
gor ; latom oss pa honom frojdas och gladjas V? Ps. 118 : 
24. Ja, latom oss gladjas derofver, att Gud blifvit 
uppenbar i ktfttet ! Det ar denna Guds uppenbarelse i 
kottet, som sprider ljus i var genom synden formorkade 
verld. Tanken eder vart slagte, famlande i morker, dig- 
nande under syndabordan, forganglighetens vanmaktige 
fangar, utan en Fralsare. Strax skolen I battre kunna 



GUD UPPENBAR I KOTTET. 



21 



fatta betydelsen af Jesu menniskoblifvande. Och snart, 
ja, denna stund skolen I alle med hanforelsens hela 
styrka vilja utropa: "Ara vare Gud i hojden, frid pa 
jorden, menniskorna ett godt behag!" Fralsaren ar 
f odd. Befriaren ar har ! 

Sasom troende kanna vi djupare och innerligare 
an nagonsin, att vi aro alia broder. Vi hafva en fader 
och en gemensam julgafva. Tvedragten och hatet bort- 
flaktas af evangelii Ande, som ingen tvedragt tal, och 
jordens barn forsonas med Grid och hvarandra. 

Den gladje, som anglarne bebadade, ar for alia, i 
alia tider. Kojans och armodets son kanner en lika 
varm gladje ofver julen som den mera burgne i sitt 
battre lottade hem. J a, afven i yttre hanseende har 
jnlen valsignelse med sig. Hon delar den modosamma 
tiden pa aret i tvenne halfter och gor den dragelig att 
bara. Vid julen samlas barnen sa gerna under foraldra- 
hemmets tak; och de 7 hvilkas fader och moder redan 
slumra i det tysta, de ga till nagon god van eller nara 
anforvandt, ty man vill sa gerna vara bland de sina, da 
man firar julen. Bast tolkas stamningen och julglad- 
jen, da skarorna samlas i vara kristna tempel och fylla 
hvalf ven med tonerna af var skona julpsalm : 

"Var helsad skona morgonstund, 
Som af profeters helga mun, 
Ar oss bebadad vorden." 

"Erkandt stor", sager apostlen, "ar gudaktighetens 
hemlighet: Han (Gud), som har blifvit uppenbar (syn- 
lig) i kottet, rattfardigad i Anden, sedd af anglarne, 
predikad bland hedningarne, trodd i verlden, upptagen 



22 



PREDIKNINGAR. 



i harligheten." Jag amnar icke denna morgon trotta 
eder, med att anfora de manga olika och stundom stri- 
diga ideer, som bibeltolkarne uttalat om detta stalle. Vi 
kunna med lugn och foga saknad, lemna det at Luther. 
Hoffman, Heydenreich, Mack, de Wette, van Oosterzee, 
Meyer och flere andra. For oss kunde det kanske vara 
af mera nytta, att behjerta denna tanke : — Verlden har 
aldrig hafi en uppenbarelse af Gud, annan an genom 
Jesus Kristus. 

Ingen har nagonsin sett Gud; den enfodde Sonen, 
som ar i Fadrens skote, han har uppenbarat honom. 
Joh. 1 : 18. 

Hvad uppenbarelse vi hafva af Gud i skapelsen, ar 
allt genom Jesus Kristus. 

"Genom honom ar verlden gjord." Joh. 1:9. "Ty 
i honom skapades allt det, som ar i himmelen och det 
som ar pa j or den, det synliga och det osynliga, vare sig 
troner eller myndigheter eller herradomen eller valdig- 
heter; allt ar skapadt genom honom . och till honom." 
Kol. 1:16. Hafven I tankt derpa, att det ar fullkom- 
ligt ratt att saga : Kristus J esus ar den som skapat verl- 
den. Verldsaltet med sina underbara foreteelser, sina 
naturlagar och solsystemer, allt eger tillvaro genom Kri- 
stus; och hvad de uppenbara af en vis och maktig 
skapare, det ar uppenbaradt genom Sonen. 

Naturen i sin storhet och prakt vittnar kraftigt om 
skaparens karakter och formaga. Om vi betrakta solen 
i sin middagsglans, natthimlen i sin prakt, morgonrod- 
naden som gloder, den doftande blomsterangen, eller om 
vi lyssna till de tusen sangare i lunden, den sorlande 



GUD UPPENBAR I KOTTET. 



23 



backen, soni loper raskt genom den skuggrika dalen, den 
dynande vagen, soni vaggas till ro vid en gronskande 
strand. — 

I allt Hans makt sig uppenbarar, 
I allt Hans vishet stralar klar, 
I allt Han mild och god forklarar, 
Att Han ar alia vasens Far! 

Gud ar annu tydligare kand i menniskans skapelse 
Ingenting i den sjallosa naturen kan gifva en sadan 
uppenbarelse af Gud, som menniskan. Jag forestaller 
mig verlden, innan annu nagon menniska fanns, och jag 
ser ingen varelse, som har reda pa sitt ursprung eller 
sitt mal. Hvad eller hvarfor aro okanda begrepp. 

En dag (kanske en fredag), gick den enfodde till 
sin fader och sade: Vi vilja gora menniskan till vart 
belate. Beslutet sattes i verkstallighet, och menniskan 
trader fram i dagen, ett sinligt fornuftigt vasende. 
Evig i anseende till sjalen; fri med afseende pa hand- 
landet; vis i val af medel for ett mals vinnande. Hon 
kan tanka, fatta sig sjelf, natnren och sin Gud. I na- 
tnren ser hon sin skapare, fran jordens grundval i ur- 
bergen till dess kronta tornspira i dess mest anagsna 
stjerngrupp. Hon fattar sig sjelf, hon soker sanningen 
och glades i dess eviga ljus, hennes vilja ledes af Gnds 
rost i samvetet, och hjertat klappar endast for det adla 
och god a, heliga och skona. Hon ar lik Gud, och Gud 
ar sedd i henne, sasom en mastare ar sedd i sitt master- 
verk. 

Huru ofta har icke tanken pa menniskans oskulds 
dagar framkallat denna fraga : Hvarfor blef icke menni- 



24 



PREDIKNINGAR. 



skan trogen sin Gud och skapare ? Om hon det blifvit, 
kunde ju Gud nar honom godt syntes, blast bort stoftet 
och kysst den rene Anden, samt tagit honom upp i sitt 
eget skote bland jublande skaror kring sin tron. 

Hvad vi an ma ana eller dromma rorande dessa 
ting, ett ar visst : menniskan f orhindrade detta genom 
sitt affall fran Gud. Samvetet drogs at sidan, genom 
fafanglighetens och egennyttans maktiga inflytelse. 
Menniskohjertat blef en tummelplats for hogmodet, 
hatet, afunden, ofornojsamheten och motstridiga, oft a 
laga, med menniskovardet ofdrenliga kanslor. Under 
dessa forhallanden behofde menniskan en ny och mera 
direkt uppenbarelse af Gud; ty huru latt, ja hum natur- 
ligt var det icke for den fallna menniskan att tanka, det 
Gud hade ofvergifvit och for alltid forskjutit henne. 
Derfor skyndar Herren, att i harliga nadeloften for- 
sakra verlden om en Fralsare. Sedermera manade han 
genom sin Ande,hotade,varnade och undervisade genom 
sin brinnande lag, hvilken han lat forkunna fran Sinai 
bafvande bergs hojder. Slutligen, i tidens fullbordan, 
kom han sjelf personligen : "Fodd af qvinna, gjord un- 
der lagen, att vi skulle (ater) fa barnaskapet." Kristi 
menniskoblifvande ar den storsta af alia Guds uppen- 
barelser. "Erkandt stor ar gudaktighetens hemlighet." 
Ja, sa stor, att anglarne onskade skada in i den samma. 
De forstodo j or dens skapelse och frojdade sig, menni- 
skans varde och forhallande till Gud, olyckan af hennes 
fall, djupet af hennes fornedring. De forstodo Sinai 
lag, oknens molnstod, templets offer, profeternas syner; 
men Gud uppenbar i kottet, var ett under sa stort, att 



GUD UPPENBAR I KOTTET. 



25 



icke ens dessa visa, heliga och rena andar kunde fatta 
fullheten af dess betydelse. Om vi lika litet, och annu 
mindre an anglarne, kunna fatta inneborden och hela 
betydelsen af Kristi menniskoblifvande, sa kunna vi 
anda fatta nodvandigheten af denna uppenbarelse. Forst 
derutinnan, att alia medel, som hade blifvit anvanda, 
for att lyfta menskligheten ur sitt sjunkna lage, hade 
visat sig otillrackliga. Eom hade for mer an sju arhun- 
draden vuxit i makt och anseende, sa att det holl hela 
verlden lika som i en hand af jern. Alia vagar ledde 
till staden pa Tiberns strand, som ansags vara hjertat i 
den stora jattekroppen, och hvars pulsslag kandes i 
civilisationens yttersta fingerspetsar. 

Men kunde Eom fralsa verlden ? Kunde det radda sig 
sjelft, med sin makt och sina lagar, dessa ypperliga be- 
vis pa menniskosnillets rikedom ? JSTej, och ater nej ! 
Laster och brott syntes losslappta, syndiga passioner 
rasade bland hoga och laga likt vilda prarieeldar, och 
massorna sjonko allt djupare och djupare under den 
romerska ornens valde. 

Grekland hade utvecklat sitt skonhetssinne till dess 
fullaste matt. Detta land blef de skona konsternas 
fostrarinna. Bildhuggare och malare, filosofer och ta- 
lare funnos der utan like. Allt hvad de skona konsterna 
kunna utratta for nagot folk, det gjorde de for Grek- 
land; men kunde de radda verlden? Nej, icke ens de 
skona konsterna ! Judendomen med sina ceremonirika 
gudstjenster, stadgar och offer, egde icke kraft nog att 
bevara sig sjelf fran undergang; mycket mindre upp- 
lyfta andra ur forfait och andeligt morker. Och medan 



26 



PREDIKNINGAR. 



det "heliga landet" holl pa att insvepas i sin egen under- 
gangs svarta natt, suckade manga fromma hjertan: 
Hvad mente profeterna, och hvar aro de dagar faderna 
badat ? Spiran ar nu tagen f ran Juda, och en hedning 
regerar ofver Guds egendomsfolk. Behofde vara fader 
Moses att fora dem ur Egyptens traldom, sa behofva vi 
annu battre nagon, som kan afvanda ogudaktigheten ur 
Jakob, fralsa arma syndare och gifva frid och samvets- 
lugn at oroliga hjertan. Och skall en sadan nagonsin 
komma, sa borde han komma nu; ty alia vanta honom 
och alia behofva honom. 

Plotsligt kommer budskapet : Han ar har ! "Se jag 
badar eder stor gladje, som skall vederfaras allt folket; 
ty i dag ar eder fodd Fralsaren, som ar Kristus, Herren 
i Davids stad." 

Latom oss likt herdarne ga till Bethlehem, for att 
med egna ogon se, hvad oss sagdt ar. Se den mennisko- 
blifne Gudasonen, var och hela j or dens Herre ; se honom 
med trons ogon, pa det vi matte blifva delaktige af hans 
frid i vara hjertan, se honom till dess alia vara synder 
aro borttagna; ty ar han den lange vantade, da ar han 
ock det Guds Lam, som borttager verldens synd ! Kristi 
menniskoblifvande ar det hogsta bevis pa Guds karlek 
till verlden, som nagonsin gifvits: "Ty sa alskade Gud 
verlden, att han utgaf sin ende Son, att hvar och en som 
tror pa honom, icke ma forgas, utan hafva evigt lif V 

Jag onskar sarskildt erinra eder, att det ar Gud, 
som ar uppenbar eller synlig i kottet. Kristus ar i intet 
afseende ringare an Gud; "ty i honom bor gudomens 
hela fullhet lekamligen." Kol. 2 : 9. Detta manar oss 



GUD UPPENBAR I KOTTET. 



27 



att icke tanka ringa om hans person, antingen genom 
ohorsamhet for hans evangelium eller att halla honom 
for en menniska och icke mindre an Gud. 

A andra sidan ar det en rik trost for ett hjelplost 
slagte, att den nyfodde Judakonungen ar ingen vanlig 
regent; utan ar konung ofver alia konungar och Herre 
ofver alia herrar. Han kan fralsa sitt folk fran deras 
synder, alia synder : f adernearf da eller personligen 6f- 
vade. Han ar solen i sitt rike, lifvet i sitt folk, och den 
som icke vill stanna i andeligt morker och dod, f inner i 
honom vagen till lif och lycksalighet. Hor da denna 
julmorgon, du f aline och lastfulle syndare, din Fralsare 
ar har ! I dag ar han f odd. Ar du en f ange, han f 6r- 
mar losa alia band och gora dig fri, verkligt fri, helt 
och hallet fri, fran synd och skuld och dom ! "Om Sonen 
gor eder frie, sa blifven I verkligen frie.' ; Horen det I 
suckande skaror, som gan bojda under oket och klagen 
bort edra ar och dagar, horen hvad de anglar saga, af 
hvilka han var sedd : "Se jag badar eder stor gladje, ty i 
dag ar eder fodd Fralsaren." Han skall sonderbryta edra 
bordors ok, edra skuldrors gissel och edra plagares staf, 
lika som i Midians tid. Sjung hellre med den fromme 
Eutstrom : 

l O hvarfor angslig gk, 
Du slipper bli forlorad!" 

Han har kommit att med oskuldslifvet, sanningens 
ord och sitt eget blod aterlosa eller utkopa oss fran syn- 
dens makt, morkrets traldom och lagens f orbannelse ! 



28 



PREDIKNINGAR. 



Mine dyre ahorare, med hvilka kanslor borden I 
icke fira julen, eder och min Fralsares fodelsedag, huru 
allvarligt borde vi icke begrunda, hvarfor han ar kom- 
men, och huru tacksamt borde vi icke erkanna den jul- 
gafva, var nadige himmelske Fader oss gifvit. 

Hvad verldslig makt och ara ej kunnat utratta, 
hvad bildning och skona konster icke formatt, hvad ju- 
disk ceremonirikedom var for andefattig att astadkom- 
ma, det gjorde Gud, da han sande sin Son i syndigt 
kotts liknelse. Han var sedd och badad af anglarne. 
Han var, ar och shall predikas bland hedningarna; han 
ar trodd i verlden. Och sedan han genom under och 
tecken samt en segerrik uppstandelse blifvit rattfardi- 
gad i Anden, blef han upptagen i harligheten, och der 
fran sin Faders hogra sida blickar han hit ofver till oss. 
som fira aminnelse af hans fodelse. GudaHighetens 
stora hemlighet, uppenbar for verlden, eger denna val- 
signade form. Gud i Kristus ar delaktig af var natur, 
att vi i Kristus skola vara delaktiga af Guds natur. 
Och for att vi skola komma dertill, fordrar han af oss 
tro, lydnad och odelad uppoffring. Han gaf sig sjelf for 
eder och mig> ma vi gifva oss helt at honom i en odelad 
karlek, trogen tjenst och helig tillbedjan ! Om vi detta 
tro, och sa handla, da skola vi forsta, hvad det menas 
med en glad jul, och hvad anglarnes stora gladje be- 
tyder ! 



JESU LIF OCH DOD 



ELLER 



FORSONINGEN. 



Es. 53. 



~E>N mosaiska berattelsen fortaljer oss, att innan 



Adam och Eva hade forgripit sig pa frukten af 



kunskapens trad, hade de ett nara och intimt umgange 
med Gud. Genom syndaf allet brots denna f orening. Det 
fortroliga, innerliga och karleksfulla forhallandet upp- 
horde, och vara stamioraldrar drefvos af inre fruktan 
och radsla att soka gomstallen undan Guds forebraende 
blickar. Herren staller nagra fragor till de brottslige, 
och sa uttalar han domen ofver enhvar af de felande — ■ 
Adam — Eva — och ormen. Redan bar besannas dock 
det ordet : "Barmhertigheten berommer sig mot domen." 
(Jakob 2: 13.) 

Gud i sin oandliga barmhertighet gifver de fallna 
menniskorna det stora och naderika loftet : "Qvinnans 
sad skall sondertrampa ormens hufvnd." Qvinnans sad 
var Kristus, Guds son, Guds lam ! Af flera omstandig- 
heter kunna vi sluta till, att de fallna efter detta borjade 
nalkas Gud genom offer. De omtalade kladerna, som 
voro af djurskinn, maste hafva kommit fran djur, do- 
dade som offer for synder. Kain och Abel offrade; och 
det finnes ingen fornuftig vag att forklara hvarfor de 




30 



PREDIKNINGAR. 



offrade, om vi icke antaga, att Gud hade pa nagot satt 
gifvit dem underrattelse om, huru de skulle ga till vaga. 
Att Herren krafde blodiga offer, det blir klart for oss, 
da vi tanka pa, att han hade behag endast till Abels 
offer och icke till Kains. Detta antagande far ett kraf- 
tigt stod i denna vers : "Utan blodsutgjutelse sker ingen 
forlatelse." Alia offer i gamla testamentet voro fore- 
bildande, och pekade till Jesus Kristus. Vi hafva ingen 
annan vag, ej heller nagot annat namn, hvarigenom vi 
lamna nalkas Gud, an i och genom Jesus Kristus. Det 
ar derfor af hogsta betydelse att ratt uppskatta vardet 
af Jesu lif och dod. Vid betraktandet af Jesu lif, fa vi 
icke betrakta honom sasom blott och bart ett exempel, en 
larare och undergorande profet. Stort som detta i och 
for sig kunde vara, ar det likval icke nog att uttrycka 
betydelsen af Jesu lif pa j or den. 

Det var en af Gnostikernas villfarelser, att anse 
Kristi f orsoningsverk sasom en undervisning, huru men- 
niskan skulle genom kottets spakande och Strang ater- 
hallsamhet doda sinligheten, och pa sa satt blifva 
behaglig for Gud. Det finnes andra laror, hvilka i huf- 
vudsak aro mycket battre an Gnostikernas, som anda 
halla fast vid den tanken, att Kristus endast kom for att 
visa oss Guds karlek, och derigenom draga vara hjertan 
till honom samt att blifva vart hogsta foredome. Detta 
ar sant, men det ar icke allt ; nej, han kom af ven for att 
hjelpa och fralsa oss. "Si din konung kommer till dig 
rattfardig, segerrik" (och en hjelpare) o. s. v. (Zak. 
9:9.) 



JESU LIF OCH DOD ELLER FORSONINGEN. 



31 



"Sannerligen, han bar vara krankheter och lade pa 
sig var sveda." (Es. 53: 4.) Den som skall hjelpa andra 
maste forsaka egna fordelar. Jesus gjorde det. "Han 
utblottade sig sjelf och antog en tjenares skepelse, och 
vardt lik menniskor och i athafvor funnen som en men- 
niska; han odrujukade sig sjelf och vardt lydig intill 
doden, ja., intill korsets dod." (Fil. 2:7.) For detta 
sitt handlingssatt blef han smadad af fienderna da de 
sade : "Andra hafver han hulpit, sig sjelf kan han icke 
hjelpa." 

Om en rik man gifver bort allt han liar till tiggare 
och slosare, da kalla vi det oforstand och misshusMll- 
ning; men om han^ for att radda fattiga arbetarefamil- 
jer fran hungersnod och fortidig graf, oifrar allt, da 
blir det ett stort bevis pa adelmod och menniskokarlek. 
Vi beromma och lof orda honom. J esus var i allt slagtets 
representant. Han gjorde var nod till sin nod, vara 
sorger till sina och verldens synd till sin egen. 

Han kom for att borttaga vara synder. "Se Gnds 
Lam, som borttager verldens synd \" ( Joh. 1 : 29.) Har 
fa vi klart for oss betydelsen af hans kommande i verl- 
den; och i nagon man knnna vi redan se, hvarfor han 
dog pa det satt som han gjorde. Menniskan hade genom 
sitt fall kom m it i ett brottsligt forhallande till Gnd; 
hon hade brntit hans lag, vanvordat hans heliga vilja 
och derigenom utsatt sig for Guds rattvisa straffdomar. 
Guds heliga riittfardighet bjod, att den gndomliga lagen 
sknlle tilliimpas; och i sa fall fanns ingen nndannykt 
for den fallna menniskan. 



32 



PREDIKNINGAR, 



Gud ar Mr den rattvise domaren och lagstif taren ; 
menniskan ar den straff skyldige forbrytaren. "Syndens 
Ion ar doden." Kristus som en medlare staller sig 
emellan den gudomliga rattvisan a ena sidan, och den 
fallna, brottsliga menniskan a den andra. "Ty en ar 
Gud, en ar ock medlare mellan Gud ocli menniskor, 
menniskan Kristus Jesus, han som gaf sig sjelf till en 
losen for alia/' (1 Tim. 2 : 5, 6.) Jesus Kristus tog pa 
sig var sak, led straff et for verldens synder, och dog for 
att gifva den gudomliga rattvisan full forsoning. 

Det har icke sallan varit sagdt : Om Kristus led for 
vara synder, da straffar Gud synden tva ganger om hau 
fordomde nagon enda synclare som Kristus lidit doden 
for. Detta pastaende hvilar pa den falska askadningen, 
att emedan Kristus har dott for syndare, sa skulle de 
sedan blifva fralsta pa grund af Kristi dod ; antingen de 
tro eller icke, antingen de gora battring och omvanda 
sig eller ej. Men en sadan askadning ar falsk och stri- 
dande mot alia de stallen i Guds ord, som uppmana 
menniskan att battra sig och tro pa evangelium for att 
varda salig. 

Kristi dod var en tillfredsstallelse af den gudom- 
liga rattvisan, som genom Adams synd hade blifvit 
krankt. Foljden ar ock den, att ingen menniska behof- 
ver ga forlorad pa grund af Adams synd, sedan Kristus 
af Guds mid smakat doden for alia. Till yttermera be- 
kraftelse pa denna sak hafva vi hela det 5 :te kapitlet i 
romarebref vet. 

Vi kunna derf or saga : Utan Kristi dod ingen frals- 



JESU LIF OCH DOD ELLER FOBSONINGEN. 



33 



ning — pa grand af Kristi dod mojlig fralsning for alia 
menniskor. 

Kristi lif ocli dod Idagalagger Guds karlek, nad 
och barmlierTigliet. 

"'Men Gud bevisar sin karlek till oss deruti, att 
Kristus liar dott for oss, medan vi annu voro syndare." 
(Eom. 5, 8.) "Deruti liar Guds karlek till oss blifyit 
uppenbar, att Gud liar sandt sin enfodde Son i verlden. 
pa det att vi skulle lefva genom honom. Deruti bestar 
karleken, icke att vi hafva alskat Gud, men att lian liar 
alskat oss och sandt sin Son till forsoning for vara syn- 
der." (1 Job. -i: 9, 10.) Alia Guds egenskaper framlysa i 
KristiiS; ty han ar Fadrens afbilcl. hans harlighets sken. 
hans vasendes ratta belate. Och derf or siiger Jesus : 
"Den mig ser, lian ser Fadren."' 

Guds nad synes allra storst i Jesus Kristus. "Men 
den som en liren tid varit mindre an angiarne. Jesus, 
se vi fur dodens lidandes skull kront med harlighet och 
ara, pa det att lian af Guds nad skulle smaka doden for 
alia." ( Ebr. '2: 9.) "Men Gud. som ar rik pa barmher- 
tigliet. bar for sin stora karleks skull, hvarmed ban bar 
alskat oss, gjort oss, som voro ddda genom vara ofvertra- 
delser, lefvande med Kristus — af naden aren I fralsta." 
(Ef. 2:4, 5.) 

I Kristi dod framstar for den allvarlige betraktaren 
Guds rattfardighet oeb nad i deras ratta forballande 
till hvarandra. "Men nu bar utan lag Guds rattfardig- 
het blifvit uppenbarad, betygad af lagen och profeterna, 
nemligen Guds rattfardighet genom trou pa Jesus Kri- 
stus for alia oeh ofver alia som tro. Ty det ar ingen 



34 



PREDIKNINGAR. 



atskilnad ; ty alia haf va syndat och aro utan beromnielse 
infor Gud och varda rattfardigade ntan forskyllan, af 
hans nad, genom aterlosningen i Kristus Jesus, hvilken 
Gud har framstallt till ett forsoningsoffer medelst tron, 
genom hans blod, for att visa sin rattfardighet, derfor 
att han hade bfversett med de synder, som forut blifvit 
begangna under Guds talamod, for att i den tid som nu 
fir, visa sin rattfardighet, pa det att han matte sjelf 
vara rattfardig och gora den rattfardig, som ar af Jesu 
tro." (Eom. 3: 21—26.) 

Dessa skriftstallen visa tydligt, huru Guds rattfar- 
dighet krafde att Kristus skulle do. Gud kunde icke lata 
sin heliga lag vara kriinkt och bruten utan atal, och lik- 
\ iil vara rattfardig. Det ar klent bestaldt med den per- 
sons karaktar, som lofvar och icke haller, sager nagot 
och icke gor det — det ma nu vara loften eller hotelser. 

Kristi dod astadkom forlikning med Gud. "Ty om 
vi, medan vi voro fiender, blefvo forsonade (forlikte) 
med Gud genom hans Sons dod, skola vi mycket nier, 
sedan vi blifvit forsonade, varda fralsta genom hans 
lit" (Rom. 5: 10.) "Men alltsammans ar af Gud, som 
liar forsonat oss med sig genom Kristus/' (2 Kor. 5: 
18.) Tillat mig, mine kristne vanner, kalla eder upp- 
marksamhet till denna vers. Har tillskrifves forlik- 
uingshandlingen Gud, och icke menniskan. Om nu for- 
soningen eller forlikningen bestod deruti, att vi skulle 
bortlagga var fiendskap mot Gud, da ar ju detta ett 
misstag. Meningen med dessa ord ar denna : Guds ratt- 
fardighet eller, om vi sa vilja, Guds lag blef i Kristus 
Jesus uppfylld, det ar, Guds lag krafde icke mer, an 



JESU LIF OOH DOD ELLER FORSONINGEN. ' 35 

hvad Kristus gjorde. Guds lag ar ett uttryck af Guds 
vilja, och lagens uppfyllelse ar Guds viljas tillfredsstal- 
lelse. 

Detta ar forsoningens ena sida. Den andra ar 
derma: "Vi bjucla (vi apostlar och predikanter) i Kristi 
stalle (menniskorna) : Laten forsona eder med Gud." 

Vi hafva nu ett fritt tilltrade till Gud genom Jesn 
blod. "Da vi saledes, mina broder, hafva frimodighet i 
fraga om ingangen i helgedomen genom Jesn blod, hvil- 
ken han at oss har invigt sasom en ny och lefvande vag 
genom forlaten, det ar, genom sitt kott." (Ebr. 10 : 19.) 
Haraf foljer att fralsningen ar mojlig genom Jesn docl, 
och kan blifva verklig, genom var personliga tro pa Je- 
sus Kristus. 

Forsoningen var nodvandig: ty utan blodsutgju- 
telse sker ingen forlatelse. 

Detta blod offrades at Gud, icke at djefvulen, som 
somliga vilja pasta, utan at Gud. (Eb. 9 : 14.) 

Sasom Jesus Kristus har gifvit sitt lif for oss, sa 
skola vi gifva vart lif for honom och hans rike har pa 
jorden. Kristi lif hade en djup betydelse, hans dod lika- 
ledes, och for allt hvad det innebar latom oss med Johan- 
nes saga : "Honom, som alskar oss och har lost oss fran 
vara synder med sitt blod och har gjort oss till konunga- 
dome, till prester at Gud och sin fader, honom vare ara 
och makt i evigheters evighet ! Amen." (Uppb. 1 : 5, 6.) 



EN GUDS MENNISKA. 



2 Tim. 3: 17. 



E djupa lardomar, mogna rad, upplyftande troste- 



YJ ord och behjertansvarda formaningar, hvilka 
Paulus gifver de troende till vagledning och trost under 
lifvets alia motande omstandigheter gora, att vi med en 
viss forkarlek studera hans sandebref . 

I foreliggande text talar han om en Guds menni- 
ska, och sager om henne, att hon ma vara fullbordad. 
till allt godt verk skicklig. Denna skicklighet meddelas 
henne genom Guds ord, enligt den foregaende versen. 
Uttrycket : "EN GUDS MENNISKA", synes innebara 
en utmarkelse fran andra. Om icke alia menniskor aro 
Guds menniskor, da f ragas : Hvad ar det som gor en 
menniska till en Guds menniska? I allmanhet svaras 
val pa denna fraga sa har : Det ar den till Kristi afbild 
panyttfodda menniskan, till skilnad fran den i synd och 
last genom otro nedsjunkna; den fralste, till skilnad 
fran den ofralste. Att detta ar meningen best}Tkes af 
1 Tim. 6 : 9 — 11. "Men de som vilja blifva rika falla i 
frestelse och snara och i manga daraktiga och skadliga 
begarelser, hvilka sanka menniskorna i forderf och for- 
tappelse. Ty girigheten ar en rot till allt ondt, till 
hvilken somliga hafva haft lust och deri genom farit 
vilse fran tron och tillfogat sig manga qval. Men du. 
GUDS MENNISKA, fly sadant och far efter rattfar- 
dighet, gudaktighet, tro, karlek, talamod, saktmodighet." 

En Guds menniska ar fullbordad, heter det vidare. 
Det ar alltsa Guds mening, att en fralst menniska skall 




EN GUDS MENNISKA. 



37 



i alia stycken som rora hennes kristendom vara fullkom- 
ligt hemmastadd, pa det lion ma vara skicklig att genom 
goda gerningar adagalagga att livarken vilja eller kraft 
f elas ; utan lion ar ett karil, helgadt och nyttigt for hus- 
bonden, beredt till allt godt verk. Men nu fraga vi : Ar 
detta en airman bild af en kristen, eller ar det nagon- 
ting ovanligt, som endast tillhor ett fatal bland dem 
som tro pa Herren Jesus? Jag skulle gerna vilja hysa 
den meningen om Grid, att han icke liar anseende till 
personen, ntan gifver sina gafvor lika fritt och frikostigt 
till alia, och att derfor ingen atskilnad kan komma i 
fraga a Guds sida. Da en syndare kommer till Gud och 
beder om nad och forlatelse, sa far han icke blott hvad 
han beder om, utan langt utofver, vida mer an han kan 
bedja eller ens tanka. Det blifver alltsa ingen inskrank- 
ning, utom i sadana fall der menniskan sjelf motstar 
Guds Ande eller Guds nad. 

Latom oss da med hvarandra soka narmare ofver- 
vaga hvad som forstas med en Guds menniska, hennes 
forhallande till Gud och hennes forhallande till hand- 
landet,samt hennes inflytelse pa sin omgifning i verlden. 

Med en Guds menniska forsta vi den fullkomliga 
menniskan, eller en saclan, som i alia sina handlingar 
ar allt hvad begreppet menniska innebar. Hvad detta 
begrepp innebar, kan icke afgoras forr an vi enats om, 
hvari det menskliga egentligen bestar. De larde saga 
oss, att menniskan ar ett sinligt fornuftigt vasende. 
Hvad annat detta ma betyda, sa forsta vi af dessa ord, 
att menniskan hor bade till tiden och evigheten. Hennes 
sinlighet forbinder henne med den andliga verlden ? och 



38 



PREDIKNINGAR. 



hennes fornuftighet hojer henne ofver allt sinligt och 
andligt, samt forbinder henne nied Gud, clet oandliga 
och eviga. En Guds menniska ar en sadan, hvars tan- 
kar, bojelser och vilja aro vanda at Gud. Det innebar 
da att vara upprattad fran sitt fall och fornyad i sitb 
sinnes ande efter dens bild, som har skapat henne. En- 
ligt hvad vi lara af den heliga skrift, sa var menniskan 
ett ratt uttryck af Gnd. Den fdrste Adam foil och for- 
lorade sitt gudsbelate; men Gud gaf verlden en andre 
Adam, och om honom sages det : "Han ar hans harlig- 
hets atersken och hans vasendes afbild/ ; Eb. 1:3. En 
Guds menniska ar da, den, som ar a sa till sinnes, som 
Kristus Jesus var." Fil. 2: 5. 

En Guds menniska ar ett af Gud valskapadt barn. 
Hon ar fodd af Gud till ett Guds barn, och.ehuru natu- 
ren kan framalstra vanskapta eller missbildade indivi- 
der, sa star det annu qvar, att allt hvad Gud gor ar 
ganska godt — fullkomligt och oklanderligt. Sasom ett 
Guds barn ar hon icke blott valskapad, utan lifskraftig, 
och denna lifskraft visar sig i en symetrisk och stadig 
utveckling, fran barn till yngling, man och fader i 
Kristo. 

Till sin individualitet ar hon fri. Hennes vilja ar 
fri, hennes tankar aro fria, och fran synd och verld ar 
hon fri ; ty Sonen har gjort henne fri. Haraf foljer, att 
i hela hennes andliga utveckling ligger intet tvingande, 
sa att hon under en nodvandig lag maste ga sa eller sa 
fort mot malet. Ingen fader kan tvinga sitt barn att 
vaxa; men han kan befordra barnets tillvaxt genom en 
omsorgsfull omvardnad, och om barnet med en karleks- 



EX GUDS MENNISKA. 



39 



full undergifvenhet foljer sin gode faders rad, da vin- 
nes det onskade resultatet. 

Till sin natur ar en Gucls menniska lielig. Hon ar 
delaktig af Guds natur, ty lion ar Gucls barn, fodd af 
Gucl. Hon ar Gucls tempel, ocli "om nagon forderfvar 
Guds tempel, lionom skall Gud forderfva, ty Guds tem- 
pel ar heligt, hvilket I aren." 1 Kor. 3 : 17. 

Vi hafva saledes betraktat tradets natur och funnit 
den vara god; nu skola vi egna uppmarksamheten at 
dess frukt eller menniskan i f orhallande till handlandet. 
En Guds menniska ma vara fullbordad, till allt godt 
verk skicklig. Menniskan hinner under kristendomen 
den hogsta utveckling. Detta pastaende ar bestyrkt af 
bade forntid ocli samtid. Icke blott af hedningarnes 
laga moral och raa samliallstillstand, jemforda med 
kristna landers, ar cletta bevisadt; utan bland oss visar 
det sig, att ju trognare en person foljer kristendomens 
laror, ju rattradigare lefver han. Han fyller sina pligter 
mera samvetsgrannt, afskyr lasten och det onda, alskar 
dygclen och det goda. "Paulus tillskref Gucls nad aran 
for hvad han var, och cletta var endast ett annat satt att 
saga : kristendomen har gjort mig till hvad jag ar. 

En Gucls menniska ar till sitt uppsat ren. Det kan 
alclrig forefalla henne, att vilja annat an det lion tror 
och vet vara ratt och godt. Hon ar sa inforlifvad med 
Gud, att hon alltid onskar att hans vilja skall ske, kan- 
ner sig aldrig bojd att klaga eller knota ofver egna miss- 
rakningar, blott att Gud blir arad. Hon strafvar. utau 
berakning att vinna jordisk lycka och menniskors hv li- 
ning, for det goda, ratta och sanna. I alia anfaktelser 



40 



PEEDIKjSTINGAR. 



och strider, i morka natter och mulna dagar ar anda 
det hennes klara Bethlehemsstjerna, att den Gnd som 
allting vet. kunnat skada liennes oskrymtade nit oeli 
rena uppsat i allt, allestades. Med Paulus kan hon saga : 
"Ty var berommelse ar detta, nemligen vart samvetes 
vittnesbord, att vi i Guds enfald och rennet, ieke i 
kottslig vishet, utan i Guds nad hafva vandrat i verlden, 
och i synnerhet bland eder." 2 Kor. 1 : 12. 

Af hvad vi redan hafva sagt framgar da tydligt, 
att en sadan men ni ska kan aldrig foretaga sig nagot 
annat an det, som i hennes tanke ar ratt och godt. Har 
kunna vi icke undga att mot a en annan t anke, den nem- 
ligen: En Guds menniska i forhallande till bristfalliga 
och or att a handlingar. 

Vi kunna tanka oss menniskosjalens egenskaper 
huru stora som heist, sa ar det i alia fall faktiskt, att 
emedan alia vara onskningar blifva aktuella endast ge- 
nom bruket af vara sinnesformogenlieter, sa fa vi icke 
forvanta nagon absolut fullkomlighet hos menniskan i 
denna verlden. Kanslan skall alltid vara rikare an ord- 
forradet, ogat kan aldrig upptacka hvad sjalen gerna 
ville se, och kroj^pen aldrig folja med hvar tanken gerna 
ville hafva honom att ga. Men utom detta fa vi ihagkom- 
ma, att menniskan ar begransad eller inskrankt till sitt 
vetande. Det andligt tankande vasencle vi kalla menniska. 
ar icke blott iche allvetande, men hon vet en sa forsvin- 
nande liten del af hela vetandets verld, att pa grund 
deraf kunna vi icke skaligen vanta se nagonting absolut 
fullkomligt utforas. Hennes inskrankthet blottstaller 
henne for alia de misstag och felslut, som sa talnka visa 



EN GUDS MENNISKA. 



41 



sig i det alldagliga lifvet. Hennes uppsat ma vara rent 
som kalians spegel, ocli den dyrbaraste skatt for henne 
sjelf; men det renaste uppsat ocli storsta valmening 
ersatter aldrig brist pa kunskap om det ratta. Petrns 
var bade allvarlig ocli nitisk, nar han med svardet hogg 
orat af drangen, derom lider intet tvifvel, men att han 
begick ett misstag, det visar Mastarens ord till lionom. 
Vi kunna saledes icke vanta ofelbara omdomen fran 
bristande eller bristfallig kannedom. 

Om vi betrakta viljan eller menniskans viljeyttrin- 
gar^ ar forliallandet nngefar det samma. Yiljekraften 
blir aldrig annat an en hammad kraft, atminstone icke 
har pa j or den. Om vi nn foretradesvis tanka pa en Gnds 
menniskas helgade vilja, sa ser hon fran borjan malet, 
hon kanner atminstone till en del, om icke belt ocli 
hailed medlen for malets vinnande^ ocli lion ar fri i reel 
bemarkelse. Om lion nil icke motte nao-ot motstand, 
sknlle lion i ett mi hinna sitt onskade mal ; men i stallet 
far hon alia i verlden befintliga onda makter och infly- 
telser att strida emot. Hon liar idealet gifvet, det star 
klart for hennes ogon, hon kan ganska val beskrifva det, 
och mangen kanner igen nrbilden af sin egen mensk- 
lighet, men det ar da hon med kraftig hand ingriper i 
verkligheten. for att omskapa den till nagot sannare och 
skonare, som en strid nppstar. hvilken icke slutar forran 
hon antingen segrat eller dukat under. Det sista ar det 
vanligaste, och foljden ar, att vi hafva verlden full af 
ofullkomliga menniskor, men inga fullkomliga. Jag 
talar icke ogudaktigt nar jag talar sa; ty den baste af 
Adams soner ar afven han en menniska. full af fel och 



42 



PREDIKNINGAR. 



misstag, och med det sanna, hvarfor han kampar, blan- 
dar sig Adllfarelser, som gora motstandet rattsgillt. 

Det vore val icke oratt att saga, att hvarje menniska 
ville vara battre an hon ar — den mest lastbare sa val 
som den fromme ocli gode. Kanske hyser jag har for 
stort fortroende till menskligheten. Vart resonemang 
har emellertid fort oss, som det synes, upp till en stangd 
port, och nagon skall ntan tvifvel nu saga, att jag har 
insnarjt mig, lik. Abrahams vadur, for att blifva offrad. 
Hvad har jag da sagt? Jo, att ingen menniska kan 
uppna absokit fullkomlighet pa jorden, icke ens en sann 
kristen, som af alia krafter strafvar derefter. Om sa 
ar, da foljer haraf, att fullkomlighet i omdome, kimskap 
och handling icke nodvandigt tillhor en fullbordad Guds 
menniska, och strax aro vi i det gamla kolvattnet. En 
Guds menniskas uppgift ar den, att af alia krafter, af 
all sjal, af all sin hag, gora det hon tror och vet vara 
Guds vilja, och for ofrigt lita pa Guds nad och barmher- 
tighet, att han for Jesu Kristi skull skall taga henne 
hem till himlen en gang. Sina synder, dem slipper hon 
bara, dem har Jesus burit, dem har han forlatit; men 
manga af syndafallets svara och menliga foljder komma 
att folja menniskan, sa lange hon lefver i den verld, 
ofver hvilken en helig Gud uttalat forbannelsen. 

Till mitt begrepp finnas inga kraftigare bevis for 
denna sats an de manga goda och sanningsalskande 
mans bittra strider om vissa skriftstallen. Menings- 
skiljaktigheterna aro bevis pa deras kortsynthet. En 
Guds menniska har en ratt uppfattning om de till salig- 
heten nodiga tingen, och dessa aro sa tydliga att de fa- 



EX GUDS MEXXISKA. 



43 



vitske behofva icke der vilse fara. Hvad som aldrig far 
fattas henne, ar en sann tro sarut rent och arligt uppsat. 

Efter att i korthet liafva sokt visa, att den skicklig- 
het, som ar fraga om i text en, icke afser en till vetande 
eller omdome fullkomlig person, utan till uppsatet, vil- 
jan och karleken Gud helt hangifven, sa vilja vi nu 
slntligen egna ett ogonblick at betraktelsen af en Grids 
menniska i anseende till hennes inflytelse. Jag onskar 
for klarhets skull anvancla tva bibliska bilder — "I aren 
jordens salt", "I aren verldens ljus." Saltet bar en 
egen smak, skild fran allt annat. Saltet nieddelar 
denna smak till allt det kommer i beroring med. Sal- 
tet bevarar fran forruttnelse m. m. En kristen ar 
val i verlden, men icke af verlden. Han ar nttagen 
fran den narvarande onda verlden. Till sin inflytelse 
ar bvarje lielig man ocli qvinna ett motgift emot det 
moraliska forclerf, som rader i verlden. En helig mans 
narvaro stafjar ondskans raseri och de syndiga bojel- 
sernas utbrott, oeh pa sa satt ofvar ban en halsosam in- 
flytelse i det samhalle hvari han bor. 

"I aren verldens ljiis." Ljuset har nagra sarskilda 
karaktarsdrag. Det lyser och varmer, ofvar dragnings- 
kraft pa foremal, samt gifver farg at allt hvarpa det f al- 
ter. Ljuset, liksom ljudet. fortskaffas genom eter-va- 
gorna, men skiljer sig fran ljudet deruti. att ju flera ljus 
ju storre ljusstyrka och ju klarare synas foremalen, men 
om tio personer skulle tala i samma rum pa en och sam- 
ma gang, skulle man icke kunna urskilja nagonting med 
reda. Manga roster pa en gang, forstora hvarandra, 
men manga ljus starka hvarandra. Att lysa i verlden 



44 



PREDIKNINGAR. 



som ett ljus ar battre an att saga mycket och gora litet. 
Ljuset varmer och utofvar en underbar dragningskraft. 
Satt en planta i ett fonster, och hvartenda blad vander 
sig mot ljuset — sa bor den kristne vinna fortroende 
hogaktning och respekt, och genom sin goda umgangelse 
draga alia till sig. Ljuset gifver slutligen farg at allfc 
hvarpa det faller. Se de skona blommorna som dofta, 
deras fina fargskiftningar aro pasatta af ljusstralens 
skickliga pensel, den grona angen och clen svalkande 
lunden hafva fatt sin prydnad af ljuset. Hvilken harlig 
bild ! Solstralen ar en bild af odmjukhet. Den intrader 
lika gerna genom den spruckna rut an i fattigmans 
hydda, som genom det slipade glaset i den rikes palats. 
Allt som ar skont, allt som ar adelt, allt som ar ljunigt 
och som val lyder, bor finnas hos en Guds menniska ; och 
det i hogsta mojliga grad. 

Sa hafva vi da med hvarandra betraktat hvad en 
Guds menniska ar till sin natur, i hvad forhallande hon 
star till sin Gud> hennes handlande i tiden, och den 
innytelse hon bor ofva ofver sin samtid. Nu aterstar en 
eller tva praktiska f ragor : Ar du, min van, som laser 
detta, en Guds menniska, eller lefver du annu sasom ett 
syndens,verldens, ja,ett djefvulens barnFOm sa ar,beder 
jag dig : St anna ! Vand om ! Ar du en kristen, sa glom 
aldrig din uppgift. Lys med det ljus du har, ockra med 
det pund du fatt, gor din innytelse kand — och nar din 
dag ar andad skall du som en prydd brud i Lammets 
brollopssalar, hofvera i din hvita skrud, prisande Gud 
och Lammet, som har igenlost oss at Gud med sitt blod, 



KYRKAN. 



Apg. 2: 41—47, 4: 32—33. 



ENNA stiftelse har funnits i verlden allt sedan 



J^/ menniskoslagtets borjan. Hon har visserligen 
haft olika yttre former, men hennes inre vasende har 
alltid varit ett och det samma. Hos patriarkerna, ju- 
darne och de kristna, grundar detta sig pa rattfardighet 
i hjertat och barnslig lydnad for Guds uppenbarade 
vilja. 

Det ligger kanske for langt borta fran den all- 
manna iden om kyrkan, att tala om henne under gamla 
forbundets tid, och derfor skola vi egna uppmarksam- 
heten at Nya Testamentets lara och begrepp om kyrkan 
eller forsamlingen. Yid undersokningen af vart amne 
skola vi forst tala om kyrkans begrepp. 

Med kyrka forsta vi ibland ett hus, som ar upp- 
fordt for gudstjensters hallande — ~kyriakon — Herrens 
hus — - Guds hus, kyrkan. Det grekiska ordet EkJclesia, 
fran EfcJcalew, lika med utkalla eller sammankalla, har 
afseende pa en forsamling bestaende af ett storre eller 
mindre antal personer. I Apostlagerningar 28 : 28 kal- 
las.hon Ekldesian tou Teou — Guds forsamling — afven sa 
i 1 Kor. 1: 2, 10: 32, 11: 22 och Gal. 1 : 13 m. fl 
Och i Apostlagerningars 2 : 47 fa vi veta, att det var 
verkligt fralsta och pa Hcrren troende personer, som 
sloto sig till forsamlingen. 




46 



PEEDIKNINGAR. 



Den skilnad som finnes mellan ordet Kyriakon och 
Ekklesian, har under tidernas gang nastan helt och 
hallet forsvunnit hvad deras anvandning betraff ar. Gan- 
ska tidigt borjade de kristna att kalla dessa platser, der 
forsamlingen motte, for Kyriako, lika med kyrka eller 
Herrens hus, ocli snart blef det en gemensam benam- 
ning for icke blott huset, Titan afven sa for det folk, som 
samlades i kyrkan. Sedermera hafva de olika grupper, 
som nnder tidens gang uppkommit, blifvit kallade kyr- 
kor. Och nu tala vi om grekisk-katolska, romersk- 
katolska, lutherska, metodist, episkopalkyrkan m. fl. I 
alia dessa f all ar det klart, att man i allmanhet tanker 
pa det f oik, som bekanner sig till den ena eller andra af 
dessa kyrkor, och icke pa deras mer och mindre storar- 
tade tempel eller gndstjenstlokaler. 

Haraf framgar, att nttrycken kyrka och forsam- 
ling i allmanhet fattas liktydigt, och att skilnaden ar 
ganska ringa, om vi fatta saken ratt. Kyrkan bestar af 
individer, alldeles som forsamlingen, och dessa individer 
aro Gnd behagliga sa lange de lefva ett sannt troslif i 
forening med Herren. Individen i en forsamling har 
alldeles samma faror som individen i kyrkan, skilnaden 
ar ingen. 

Har torde vara pa sin plats att fraga: Nar ar en 
forsamling, en Guds forsamling, och nar ar kyrkaa 
Kristi kyrka? Om Guds ord skall radfragas vid besva- 
randet af fragan, da ar svaret detta : Endast verkliga 
kristna kunna vara ratta medlemmar af Kristi kyrka. 

Pingstdagen var kyrkans fodelsedag, och hon bor- 
jade pa sa satt, att alia pa Kristus troende sloto sig till- 



KYRKAjST. 



47 



sammans till en forening (Apg. 2 : 44) sasom en foljd 
af den Helige Andes utgjutelse. Kyrkans ursprung ar 
alltsa gudomligt. Kristus ar hennes grundval och horn- 
sten. (1 Kor. 3 : 11.) Betrakta vi liennes organiska sam- 
mansattning sasom en krc-pp med manga lernmar, da ar 
Kristus den kroppens lif och hufvud. Ef . 1 : 22, 23, 
5 : 23—30. 

Kyrkan ar Kristi rike pa jorden, ty inom hennes 
skote ar Jesus Kristus prest, profet och konung, A och 
0. allt i alio ! Haraf framgar tydligt. huru obefogadt 
det ar att vilja kalla en politisk inrattning for Kristi 
kyrka, .sasom f allet ar med vara statskyrkor. De kunna 
vara af varde sasom menskliga inrattningar, for ordnin- 
gens uppratthallande och nyttiga kunskapers bibrin- 
gande, men de aro sa langt ifran att vara en verklig 
Kristi kyrka, att de stundom sta sasom kristendomens 
varsta motstandare. Detta skall blifva tydligt for oss, 
om vi narmare betrakta Kristi kyrkas uppgift och inre 
forordningar. 

Den kristna forsamlingens mal ar andeligt. Hon 
asyftar icke att vinna nagot jordiskt mal. Hennes upp- 
gift ar att tillse menniskornas andeliga behof. For 
den skull har Gud anfortrott at sin kyrka prediko- 
embetet, som ar ett andens embete. nademedlen, dopet 
och nattvarden. och intet af allt detta har ett jordiskt 
mal. 

Predikoembetet. som utfores af apostlar, evangeli- 
ster, herdar och larare. ar forst for de heligas fullkom- 
nande och Kristi kropps uppbyggelse, vidare for de 
otrognas omvandelse och fralsning. ty tron kommer af 



-±8 



PREDIKNINGAR. 



predikan och predikan af Guds ord. Dopet ar en yttre 
bekraftelse pa ett inre sjalstillstand, och som sadant ett 
tecken pa medlemskap i Kristi kyrka. Nattvarden ar 
ett nademedel, hvarigenom den pa Herren troende sjalen 
vinner andelig kraft och styrka genom dess vardiga be- 
gaende. 

Genom dessa inrattningar ar kyrkan ett hem for 
fralsningssokande sjalar. Hon svarar alltid pa den 
fragan: Hvad skall jag gora, att jag ma varda salig? 
Hon ar vidare en stad pa berget, ett ljus pa ljusstaken 
och ett harberge for sargade sjalar. 

Pa grand af denna sin hoga uppgift fordrar hon 
sin egen auktoritet. Det ar nagon eller nagra, som 
maste bestamma hvilka som kunna anses passande att 
vara forestandare eller forsamlingslarare, samt hvilka 
som kunna raknas vardiga att tillhora Kristi kyrka. 
Kyrkan kan icke enligt sin egen natur anvanda vald pa 
nagon. Ty tro och Mrleh till Gnd maste vara bevekelse- 
grunden for forsamlingsmedlemskap, och det kan icke 
frambringas genom nagot yttre xald, och pa denna 
grand maste alia lagar, som tvinga menniskor att till- 
hora en kyrka, vara orattfardiga. Ej heller far kyrkan 
anvanda verldsliga straff pa den medlem, som bryter 
hennes regler. Hon har sin egen lag; forst formana 
osedliga, bestraffa med ord forbrytaren och slutligen 
ntesluta nr sin gemenskap den oforbatterlige och halla 
honom som en hedning och publikan. Mt. 18 : 17. 

Detta ar hennes lose- och bindenyckel. Langre far 
hon icke ga. Men hon ar skyldig att med oppna armar 
och kristligt deltagande mottaga alia, som angerfnllt 



KYRKAJST. 



49 



atervanda till hennes skote ocli bedja om nad. Haraf 
foljer, att alia lagar som liindra en f orsamling att ur sin 
gemenskap utesluta ovardiga medlemmar, maste vara 
oriktiga; afvensa alia straff, som palaggas for kyrkliga 
forbryteiser, stridande mot Kristi Ande. Vidare foljer 
haraf att dessa stora kyrkosamfund (eller verldskyrkor) 
kunna icke kallas Kristi kyrka, ty om de skulle folja 
Guds ord, att utesluta alia uppenbart ogudaktiga, sa 
blefve det nastan inga qvar, eller atminstone sa fa, att 
det vore ingenting att tala om. Ocli alldenstund de 
icke folja Guds ords foreskrifter, utan bade prester ocb 
folk lefva i synd ocli ogudaktighet, sa kan deras tal om 
Kristi kyrka icke vara nagot annat an ett groft gackeri. 
Att ursakta sig med att vi aldrig kunna fa en verkligt 
ren f orsamling pa jorden, det racker icke langt; ty det 
ar en vasentlig skilnad pa, att en ocli annan ovardig 
medlem kommer med i forsamlingen, ocli att hela liopen 
med fa undantag lefva som kottet och sinnet lyster. 

Till sist lat oss utrona hurudana liirare och med- 
lemmar i kyrkan Guds ord foreskrifver. 

Panlus skrifver till Timoteus samnda : "Yinnlagg 
dig om att bevisa dig sjelf for Gud sasom beprofvad, en 
ostramig arbetare, som ratt delar sanningens ord." 2 
Tim. 2 : 15. I dessa ord hafva vi personens karakter 
malad — ostramig infor Gud — och trogen i sitt kail. 

Huru langt manga af vara dagars predikanter aro 
fran detta ideal, kunna vi finna genom att se hvad am- 
nen de valja for sina foredrag. Jag skall namna nagra 
fran Chicago och New York — Henry Ibsens skadespel 
— En resa genom Syrien — Tomma hus — Pressens 



50 



PREDIKNINGAR. 



inflytelse — Huru man blir nagot i Chicago — Elektri- 
citeten som drif kraft af civilisationen — Beethoven m. 
m. Hvar ar evangelium i dessa amnen? Ingenstades ! 
Ordet skall predikas. Evangelium, en Guds kraft till 
fralsning. "Predika ordet, hall pa i ticl och otid, till- 
rattavisa, bestraffa, formana med all saktmodighet och 
undervisning. Gor en evangelii forkunnares verk, ut- 
ratta ditt embete fullstancligt !" 2 Tim. 4. 

Om medlemmarne i den forsta kristna forsam- 
lingen sages, att de voro alia troende. Dermed menas 
icke en fariseisk eller hednisk tro, icke heller en i huf- 
vudet inlard kunskapstro, utan en sann, lefvande och 
saliggorande tro. En tro, som forde visshet med sig 
om syndernas forlatelse och evig lycksalighet samt gaf 
hag och kraft till det goda. 

De voro bedjande. Apg. 2 : 42. 4: 31. Bonen 
ar en af de troendes formaner. Nar sorg, lidande, 
morka och mnlna dagar komma ofver sjalen, nar de fa 
otack till Ion for valvilja, da fa de ga till Gud i bon. 
N"ar framgang och lycka tommer sitt ymnighetshorn i 
deras skote, jemnar lit svarigheterna och tillskyndar 
dem ara och anseende bland menniskor, da bedja de ock, 
att icke lyckan och medgangen skall forskapas till en 
snara, som bringar dem pa fall. Bonen ar nodvandig, 
hon ar lifvets andedragt. Hon ar nodvandig da vi hafva 
vigtiga arbeten att ntfora, djupa sorger att utsta och 
svara frestelser att ofvervinna. Se Jesus hur han bad 
och hor honom saga : "Vaken och bedjen att I icke fallen 
i frestelse !" 



KYRKAtf. 



51 



De voro fulla med den Helige Ande. Betyclelsen 
af Anclens inneboende kunna vi fatta deraf, att han 
hjelper vara skropligheter och skyddar oss mot tvifvel, 
ty han vittnar med var ande, att vi aro Guds barn. 
Han ar ett standigt insegel pa, att vi aro fralsta och 
tackas Gud. "Men I aren icke i kottet, utan i Anden, 
om Guds Ancle annars bor i eder. 77 Denna Ande 
frambringar i vart lif de allra skonaste frukter, sasom 
karlek, frojd, frid, langmodighet, mildhet, godhet, tro- 
het, saktmodighet och aterhallsamhet. 

De Jefde i frid och endragt med hvarandra. "Men 
i hela hopen af dem som trodde var ett hjerta och en 
sjal." De hade fnllt fortroende for hvarandra. In- 
gen afimdsjnka eller klandersjuka var radande. De 
raknade hvar den andre yppare an sig sjelf. De hade 
ynnest nar allt folket, en standig vackelse pagick bland 
dem, och "Herren forokade hvar dag forsamlingen 
med dem som blefvo fralsta. 77 Deras predikanter (apost- 
larna) buro med stor kraft vittnesbordet om Herrens 
Jesu Kristi uppstandelse, och stor nad var ofver dem 
alia. 

Har ha vi idealet af hvad en forsamling bor vara. 
Lat oss derfore fraga: A 7 oro dessa nagra ovanliga men- 
niskor, eller voro de vanliga syndare, som vi och andra ? 
Var det samme Jesus, som fralste dem, som fralsar nu? 
Detta ar af vigt att fraga, ty om de voro vanliga menni- 
skor, fralsta af samme fralsare genom samma tro, da 
ar det alldeles visst, att allt hvad Gud gjorde for dem, 
det kan och vill han gora for oss. 



52 



PREDIKNINGAR. 



Hvar finnes nu en sadan forsamling som denna, 
der alia medlemmar aro troende, bedjande, fnlla med 
den Helige Ande oeli af ett hjerta och en sjal. Vi ha 
mycket gudlost kyrkovasende ofverallt, men litet apo- 
stoliskt forsamlingslif. Gud gifve att vi matte vara 
ratta medlemmar i en forsamling, sadan som han vill 
hafva den. Ma vi vara sannt troende, bedjande, fnlla 
med den Helige Ande, eniga, ett lijerta och en sjal. 



OLIKA TEOLOGISKA ASKADNINGAR 



ELLER 



TROSLARANS UTVECKLING I KYRKAN. 

AjNTSKE det vore lattare att fatta meningen om vi 



fran borjan sade kyrkolarans utveckling. Or det 
teologi betyder, som vi alia vet a, gudalara, laran om Gud 
ocli gudomliga ting. Troslarans vasen ocli andamal ar 
att visa oss menniskor huru vi genom Kristus bora tro 
pa Gud. Den kristna tron, som det heter, ar till sitt 
innehall hvad Gud bar uppenbarat. Det vill med andra 
ord saga : Hvad Gud bar uppenbarat blir inneballet i 
min tro, da jag antager det. Det ar ganska visst, att 
aposteln Judas bar afseende pa detta, da ban i sitt bref 
talar om "den tro, som en gang for alia blifvit ofver- 
lemnad at de heliga." Trosliirorna ocli de larosatser, 
hvilka ligga sasom grand for larosystem, kallas dogma- 
ta, till skilnad fran sedelarorna. 

Andamalet med hvad vi kalla systematisk teologi, 
ar patagligen cletta : Att sa framstalla larosatserna for 
kristlig tro ocli vandel, att bvarje tvifvel ocli motsagelse 
samt hvarje brist pa inre sammanhang i det kristliga 
tankandet, ja, i allt ratt tankande, derigenom forsvin- 
ner. Hvarje sann forestallning, sak samma livad den 
galler, maste ofverensstamma med sig sjelf. Hvarje 
foremal ar hvad det ar, nemligen enbeten af sina be- 
stamningar. A ar A, icke A och en del af B. 




54 



PREDIKNINGAR. 



Den kristna troslarans stora hufvudmal ar derfor 
att utbreda en sadan kunskap om Gud bland menni- 
skorna, som den J esns sjelf af ser da han sager : "Detta 
ar det eviga lifvet, att de kanna dig, den ende sanne 
Guden, och den du har sandt Jesus Kristus." Joh. 17 : 3. 

Malet ar alltsa sann religion, lefvande, verklig kri- 
stendom. Vi uttrycka denna tanke i var katekes sa- 
lunda: "Kristi synliga kyrka ar en forening af Guds 
barn, der Guds rena ord predikas och sakramenterna 
efter Kristi instiftelse ratt ntdelas." 

Har mota vi med nagot som jag skulle vilja kalla 
troslarans kyrkliga intresse. Detta bestar deri, att hvarje 
samf und eller gren af Kristi^ kyrka soker aclagalagga sin 
ratt och tillhorighet till den allmanna kyrkan. Och vi- 
dare, att man onskar pa ett sarskildt satt upphoja sin 
egen uppfattning och fora den till hogsta mojliga ut- 
markelse. I denna ancle spara vi froet till alia kyrkliga 
stridigheter, som historien vet att omtala. 

Den kristna troslarans grundval ar Guds ord, ty 
tron kommer af predikan och predikan af Guds ord. 
Troslarans egentliga uppgift ar derfor, att enkelt och 
lattfattligt framstalla hvad den heliga skrift visar vara 
nodvandigt for en menniska att tro och veta till sin sjals 
f ralsning och eviga lycksalighet. Dogmatiken deremot, 
ar en vetenskaplig framstallning af religionens laro- 
satser. 

Ett af kyrkans svaraste misstag har varit, att vilja 
anse teologiska laromeningar, och af menniskor upp- 
stalda bekannelseskrifter, af samma varde och betydelse 
som Guds ord. En bekannelseskrift ma vara ayttig och 



TROSLARANS UTVECKLING I KYRKAN. 



god, den visar bland annat hvad kyrkan tankt och t rot t 
under tidernas gang, och ar derfor af historiskt varde. 
Den kan derjemte ha den fortjensten att vara grundad 
pa Guds ord; men det basta som kan sagas derom ar an- 
dock detta; det ar en eller flera menniskors mer eller 
mindre klara och tydliga uppfattning af den nppenba- 
rade sanningen. Det finnes ingenting f-undamentalt i 
teologien eller kyrkolaran, de aro deduktioner fran den 
heliga skrift. Den naturliga foljden ar, att hvarje ny 
upptackt och hvarje nytt ljus, ha gifvit anledning till 
nya former och nya laromeningar, hvilka tid efter an- 
nan visat sig i kyrkan. Det ar denna evolution eller trt- 
veckling, som vi med nagra enkla ord vilja folja. 

Den sa kallade apostoliska trosbekannelsen, hvilken 
nio tiondedelar af kristenheten, och en stor del af pre- 
sterna, ntan vidare antager vara ett verk af Herrens 
apostlar, ar icke desto mindre bevisad vara af langt se- 
nare dato. Det ar icke heller den forsta hvad orclningen 
angar, utan den andra. Af kyrkans aldsta skrifter 
framgar, att dopelseformulan var den forsta och hade 
form af fragor och svar. Dopkandidaten fragades : Tror 
du pa Gud fader ? Tror du pa Guds Son ? Och tror du 
pa den Helige Ande? Och vid hvarje fraga antingen 
beg jots dopkandidaten med vatten eller nedsanktes i 
vatten. Den grekisk-katolska kyrkan, som annu vanli- 
gen doper medelst nedsankning, och endast undantags- 
vis med begjutning — doppar barnen tre ganger. 

Det ar mycket sannolikt, att vi ur denna dopformu- 
la ha att soka ursprunget till den apostoliska trosbe- 
kannelsen, hvilken ar en gradvis utveckling inom kyr- 



5G 



PREDIKNINGAR. 



kan. Detta ar bland annat tydligt deraf att orden : 
"descendi ad inferno" forekomma forst i fjerde arhun- 
dradet. Och ordet: "Catolicam," (allman) om kyrkan 
forekommer forst i femte arhundradet i Xicetas skrif- 
ter. Orden "de heligas samfund" (sanctorum commu- 
nionem) forekomma forst i det sjette arhundradet. 
Luther gick ocksa sa langt, att han utelemnade orden 
"allmannelig" och skref en helig kristelig kyrka. Det 
horde kanske omnamnas, att denna apostoliska trosbe- 
kannelse tillhor vesterlandet endast och blef aldrig an- 
tagen i den osterlandska kyrkan. Det andra steget i 
troslarans utveckling kan sagas vara de fragor, som 
diskuterades pa synoden i Alexandria och vid motet i 
Nicea. _ 

I vara dagar ha vi ett helt annat begrepp om ordet- 
teologi an hvad fallet var i kyrkans forsta skede. Da 
inskrankte man begrej>pet till hvad som rorde den tre- 
enige Guden och bans egenskaper. ISm deremot inne- 
fattas allt som ror den kristna religionen. eller alia 
tings forhallande till Gud. Teologien liar varit det 
gebit, pa hvilket man i alia tider lekt boll med omtvi- 
stade larosatser. 

Ganska tidigt framtradde ur kyrkans judiska och 
hedniska elementer, svara irrlaror. Nasareer, Ebioniter, 
Gnostiker, Manikaer och andra, inforde en mangd vicl- 
underliga saker, som ville heta religionsfilosofi. Sa 
smaningom fixerades kyrkans laror i bestamda dogmer, 
men striden var bade lang och het, ja, stundom blodig. 
om den gudomliga nadenx oc K den menskliga naturens 
Fragorna voro om treenighetfci*, om Kristi person, samt 



TROSLARANS UTVECKLING I KYRKAN. 



57 



forhallande till hvarandra vid nienniskans omvandelse. 
Vi minnas kanske,att de tva forsta fragorna rorande tre- 
enigheten och Kristi person behandlades fornamligast af 
den osterlandska kyrkan, hvaremot den tredje fragan, 
som var mera antropologisk, behandlades inom vester- 
landet. 

Sjelfva harden for dessa diskussioner var Alexan- 
dria, som vid denna tid var verldens mest betydande 
stad hvad hog bildning och vetande betraffar. Bildlikt 
taladt, kunna vi saga, att staden var full af filosofer, 
konstnarer och vetenskapsman af alia slag. Har fanns 
jordens rikaste boksamling och verldens beromdaste 
laroverk. 

Den man, som var sjalen i denna larda sfer och 
solen bland andra lysande stjernor var presbytern Arius. 
Lik en Saul pa sin tid var han hufvudet hogre an alia. 
Han hade ett hogst fordelaktigt utseende, en mjuk, me- 
lodisk och derfor tjusande rost, han var en framstaende 
teolog, skarpsinnig tankare och en glodande valtalare; 
han var beundrad af alia, och i synnerhet af stadens for- 
nama darner, hvilka rent af-afgudade honom. 

Det var denne farlige man, sin tids Victor Ryd- 
berg, som bestred Kristi gudom och hans vasendes enhet 
med Fadren. Till fasa for alia ortodoxa och renlariga 
brukade han saga: "Gud var icke alltid fader. Nagon 
gang var han icke fader, men sedermera blef han fader. 
Kristus ar endast en skapad varelse och hans foretrade 
bestar deri, att han ar den forste och fornamste, samt 
att alia andra varelser aro skapade genom honom/' 
Arius fornekade icke treenigheten, men han fornekade 



58 



PREDIKXIXGAR. 



praktiskt med sin lara, Kristi gudom. Den som forst 
upptradde mot Arius var biskop Alexander, hvilken 
astadkom hans afsattning fran sitt embete. Men Arms 
var icke den man, som strackte vapen sa latt. Han kam- 
pade tappert och vann den ena segern efter den andra, 
och manga framstaende personer gingo ofver pa hans 
sida. 

Villfarelsen ar Uk varbiaeken, den vaxer oeh blir 
farlig om man soker mota eller damma upp den : men 
far den rasa och hoppa och brusa och bnimma. sa dun- 
star den snart bort. Den store historieskrifvaren Euse- 
bins sokte formedla mellan de stridande parterna. men 
lika gerna knnde han sold: formatt Martin Luther till 
vanskap med Dr. Eck. som att forlika Arius och biskop 
Alexander. De kampade ar efter ar ; haftigare och haf- 
tigare blef striden till dess den blef en verklig skandal 
for kyrkan. Xu maste kejsaren. som med mycken oro 
foljt striden, ingripa, och han sammankallade det forsta 
allmanna kyrkomotet i Xicea ar 325. 

Den man som har forde striden mot Arius var 
Athanasius. Denne ortodoxiens maktige hjelte var hvar- 
ken grek eller romare, utan en afrikan. Han var djupt 
religios, allvarlig som doden. och med en drapande logik 
och passionerad valtalighet angrep han sin motstandare 
utan forskoning. Striden varade i tva hela manader och 
slutade sa, att Arius och hans lara fordomdes. Den 
kristna verlden har icke till denna dag sett en under- 
barare samling an den man sag vid motet i Xicea. Mer 
an tre hundra biskopar voro der. manga hundra prester 
och larde voro med, och resultatet var den Xicenska 



TEOSLARANS UTVECKLING I KYRKAN. 



59 



trosbekannelsen, som ar af foljande lydelse: "Jag tror 
pa en Gud, allsmaktig fader, skapare af himmel och jord 
och allt det som synligt och osynligt ar. Ocli pa en Herre 
Jesus Kristum, Guds enfodde Son, af Fadren fodd fore 
hela verlden, Gud af Gud, ljus af ljns, sann Gud af sann 
Gud, fodd oeh ieke skapad. Af samma vasende med fa- 
dren, genom livilken allt ar skapadt. Hvilken for oss 
menniskor, och for var salighets skull, nedsteg af him- 
melen, och tog mandom genom den Heliga Ande af 
jungfru Maria och vardt menniska ; blef for oss korsfast, 
under Pontius Pilatus, dod och begrafven och pa 
tredje dagen uppstanden efter skrifterna ; och uppfor till 
himla, sitter pa fadrens hogra hand, dadan igenkom- 
mande med harlighet, till att doma lefvancle och doda, 
pa hvilkens rike ingen ande vara skall. Och pa den He- 
lige Ande,Herren och lifgifvaren, hvilken af Fadren och 
Sonen utgar ; den tillika med Fadren och Sonen tillbedd 
och arad varder ; den genom profeterna talat hafver; 
och en helig allmannelig och apostolisk kyrka. Jag be- 
kanner en dopelse till syndernas forlatelse och forvantar 
de dodas uppstandelse och den tillkommande verldens 
lif. Amen!" 

Denna bekannelseskrift, rattare detta manifesto, 
var undertecknadt af 318 biskopar, och ar forsta gangen 
i kyrkans historia da man formligen undertecknat en 
trosartikel. 

Det Nicenska motets beslut ar som hvar man kan 
se clen apostoliska trosbekannelsen med nagra tillagg 
af Athanasius rorande treenigheten. Det ar anmark- 
ningsvarclt, att for mer an femton hundra ar har detta 



60 



PREDIKNINGAR. 



beslut utgjort ett uttryck for den kristna verldens ofver- 
tygelse och kan d erf or sagas vara af obeskriflig nytta 
som ett slags samband mellan kristna af olika tanke- 
satt. Vi fa likval icke forglomma att det ar enligt sa- 
kens natur en ren omojlighet att genom en omrostning 
vid ett mote bestamma ofver tron eller framkalla den. 
Den fria tankens forskning kan icke forhindras, den 
soker och finner, tror och tviflar. Det stora misstaget 
i alia tider och under alia larostrider har varit, att med 
vald vilja framtvinga en yiss tro och ofvertygelse. 

Efter motet i Nicea sag det visserligen ut som om 
larostriderna skulle upphora och ett verkligt lugn in- 
trada. Kejsaren landsforviste Arius och lat branna alia 
hans skrifter. Men lugnet var endast skenbart, den dam- 
pade elden glodde nnder askan^ och sa snart den fick 
aldrig sa litet lnft^ nppnammade den pa nytt. Nu stred 
man om ett iota, en strid som varade femtio ar och i 
hvilken samtidens beromdaste och mest framstaende 
man deltogo. I trots af det Mcenska motets beslut sag 
det nu lit som om storre delen af den kristna verlden 
anda voro Arianer. 

Ett annat allmant kyrkomote maste nu samman- 
kallas (i Konstantinopel 381 ), och har kampades nya 
strider. JSTicenska motets beslut sanktionerades, och der- 
jemte blef det faststaldt som kyrkans lara, att den He- 
lige Ande ar Gud ? i vardighet lika med Fadren och So- 
nen, samt bor tillbedjas och dyrkas. 

~Nu hade man genom motesbeslut antagit Kristi gu- 
dom och den Helige Andes gudom och dermed var som 



TROSLARANS UTVECKLING I KYRKAN. Gl 



det ville synas, treenighetslaran faststald. Men i stallet 
for det efterlangtade lugnet brot en ny strid los. 

Nil gallde striden Kristi gudamenskliga person, 
eller cle bada naturernas forening i Kristus. A ena sidan 
fornekade man Kristi menskliga natur och for enhets- 
principens skull upphafdes naturernas atskilnad. A an- 
dra sidan gjorde man Kristus till ett slags dubbelmenni- 
ska, och derigenom upphafdes personernas enhet. Den 
Antiokienska skolan representerades af Nestorius oeh 
den Alexandrinska af Cyrillus, och pa motet i Efesus 
(431) segrade Alexandrianaren. Men segern blef icke 
langvarig, ty pa kyrkomotet i Konstantinopel (449) blef 
den Alexandrinska skolans representant, Eutykus, for- 
domd och bans lara forkastad. 

Da blef det allman uppstanclelse, och hatet, bitter- 
heten och larostriderna fingo sitt uttryck i den s. k. rof- 
varesynoden i Efesus (450). ISTu framtrader Boms 
lejon, alia pafvars pappa, Leo den store, och pa motet i 
Chalcedon (451) blef det faststaldt som kyrkans lara, att 
hos Kristus aro tva naturer i en person, utan samman- 
blandning, men tillika oupplosligt och oskiljaktligt fore- 
nade. 

Det aterstar enclast en sak till i detta sammanhang, 
och det ar fragan om "den gudomliga naclen och den 
menskliga viljans forhallande till hvarandra vid men- 
niskans omvandelse." Augustinus och Pelagius utkam- 
pade denna strid. Pelagius fornekade arfsynden, pastod 
att menniskan fodes utan bade dygd och last. Att syn- 
den ar allman beror pa onda exempel o. s. v. 



62 



PEEDIKXIXGAB. 



Augustinus larde att efter syndafallet ha syncl och 
clod, skuld och straff , gatt i arf till alia menniskor. Men- 
niskan sjelf eger hvarken vilja eller formaga att gora det 
goda. Endast genom Guds nad blir menuiskan fralst 
och salig. Men ur den sanningen att menniskans om- 
vandelse ar nadens verk allena och icke menniskans, 
sluter han till ntkorelsen, hvilket ar hogst egendomligt. 
Semipelagianerna larde, att omvandelsen ar ett resultat 
af den gudomliga naden och den menskliga viljans sam- 
verkan. Den romersk-katolska och grekisk-katolska kyr- 
kan hylla Semipelagianernas lara i hnfvndsak. Luthe- 
ranerna hylla Augnstini lara med undantag af predesti- 
nationslaran. Det kan sattas i fraga hnrnvida metodist- 
kyrkan icke pa denna pnnkt h}'llar Semipelagianernas 
lara ocksa. 

Yi hafva nu hunnit till den tredje stora bekannelse- 
skriften, nemligen Athanasii symbolum. Om detta kan 
sagas hvad som sades om ]\Ielkesedek — han var ntan 
begynnelse pa dagar och ande pa lifvet. Att icke Atha- 
nasins har skrifvit detta, det ar visst, ty han dog ar 373, 
och detta symbolum blef forst kandt i slutet af femte 
eller borjan af sjette arhundradet. Och till denna dag- 
vet ingen hvadan det har kommit, det blef aldrig anta- 
get pa nagot kyrkomote eller synod, men ar 670 var det 
erkandt af kyrkan utan nagot vidare. Xu var kyrkans 
forsta dag slnt och hon somnade in i en tnsenarig somn. 
Det enda som nagot storde denna somn var skolastiker- 
nas och mystikernas verksamhet. (ll:te till 15 :de ar- 
hundradet.) Men nu ar en ny dag i annalkande och 



TROSLARAXS UTVECKLIXG I KYRKAX. 



63 



tvenne trogna vaktare. Wiklef och Hnss. bada morgo- 
nens ankomst. 

Reformationens dag inbryter. Den strid som nu 
ntkampades giilde pafvekyrkan. hennes lara och sedliga 
forfait a ena sidan. samt laran 0111 sakramenterna mellan 
de protestantiske. Eesultatet af dessa strider blef bland 
annat den Augsburgiska bekannelsen och Schmalkal- 
diska artiklarne. De olika larofragorna bland protestan- 
terna aro ju sa val kanda. att det kan med skal sagas 
vara ofverflodigt att har upprepa och genomga dem. 

Den fragan har ganska ofta blifvit framstald. 
Hvad nvtta ha vi af alia dessa laromeningar. da vi i alia 
fall bora och maste taga Guds ords utsagor. som det af- 
gorande i hvarje fragas besvarande ? Tanken som lig- 
ger bakom denna fraga ar nppenbarligen denna, att det 
ar icke blott mojligt, men hogst onskvardt. att ha en 
religion som icke ar bunden och bebordad med nagra 
laroformer, ntan ar helt och ballet fri. Med andra ord. 
religion ntan teologi. Tva ting sknlle vinnas derige- 
nom: Man sknlle imdga faran af en docl anktoritetstro 
och obehagliga larostrider a ena sidan; dertill sknlle det 
ga m}'cket lattare, att astadkomma en verklig enhet 
bland alia sanna kristna. Detta ar minst sagdt en 
vacker ide. Den har ocksa hela den friare kyrkliga rikt- 
ningen i vara dagar pa sin sida. Och medgifvas bor. att 
det ar minst sagdt daraktigl. att vilja tvinga en person 
att tro en viss, genom votering antagen lara eller tros- 
artikel. Men annn aterstar det att bevisa bade det moj- 
liga och fordelaktiga af ofvan antvdda ide. 

For var del tro vi icke. att liirostriderna sknlle npp- 



64 



PREDIKNINGAR. 



hora, ej heller tro vi, att anktoritetstro, ratt uppfattad, 
ar skadlig. Yi tro lika litet, att hvarje person ar kom- 
petent att tolka bibeln ratt i alia afseenden, som vi tro, 
att de aro skickliga att tolka de borgerliga lagarne. Och 
om enlivar finge vara sin egen lagman, tror jag allt sam- 
ba llsskick skulle npphora. Sa ock i kyrkligt afseende. 
Anledningen till denna standpunkt ar att finna i den 
omstandigheten, att mellan en persons nppfattning af 
en sak, ocli saken sjelf, kan finnas en storre eller mindre 
skiljaktighet. Ocli endast da var nppfattning ar full- 
standig ocli identisk med saken sjelf. hafva vi en ratt 
nppfattning deraf. En sadan gnmdlig kannedom om 
hvarje amne kraf ver mera tid och lardoim an menniskor 
i allmanhet ega. Vi maste derfor nodvandigtvis taga 
andras ideer. Yi valja da vanligen de basta eller dem 
vi anse bast. Men hvad ar da detta annat an anktori- 
tetstro? Yerkligheten ar den, att i andeliga och reli- 
giosa ting forsta vi endels och profetera endels. 

Vi finna af dessa gjorda antydningar, att kristen- 
dom (rattare religion) ar icke en viss trosbekannelse 
eller ett visst kunskapsmatt, ntan ett sjalens samlif med 
Gnd genom tron pa Jesns Kristns; ty tron ar en viss 
tillforsigt om det man hoppas, en bfvertygelse om ting, 
som icke synas. Det har jn aldrig varit mojligt att med 
tanken forena, till exempel, treenighetslaran i dess teolo- 
giska form, eller som den store ortodoxiens kampe Atha- 
nasins i sitt symbolum framstallt den. Yi begara icke 
af nagon, sa langt jag forstar, att han skall vetenskap- 
ligt knnna uppvisa enheten och atskilnaden af gudoms- 



TKOSLARANS UTVECEXING I KYRKAN. 65 

personerna ; men hvad som fordras ar, att alia kristna 
skola tro denna lara. 

Efter alia larostrider och meningsutbyten tror jag 
det kan sagas om alia kristna i dag, att de vilja icke 
uppsatligen utesluta nagon som Kristus erkanner som 
sin, vare sig han tror alldeles som de eller ej. Och detta 
tager jag som ett talande bevis for att vi narma oss den 
dag, da bland alia kristna det ar sant, att de vinnlagga 
sig om att bevara andens enhet genom fridens band. En 
kropp och en Ande — en Herre, en tro, ett dop, en G-ud 
och alias Fader. Kanske det knnde vara nog for oss alia 
att ha romarebrefvets 6 :te kapitel som var teologi. 1 
Kor. 13 :de som var estetik, Eomare 12 :te som allmanna 
regler och Mt. 18 :de som var kyrkoordning. 



TILLBEDJAN I ANDA OCH SANNING. 



li Gud ar en ande och de som tillbedja 
honom bora tiilbedja i anda och sati- 
ning." Job. 4: 24. 

FEAN den dag da Kain och Abel offrades at Herren 
oeli till denna stimd. liar allt hvad menniska 
heter haft sin religion och sin gudsdyrkan. Yisserligen 
nagot olika och vexlande under tidernas gang, det ar 
sant : men pa nagot satt och under nagon form ha anda 
individen, stammarne och folken ofvat sig i gudsdyrkan. 

Vissa folk hafva varit. och aro annn. insvepta i 
oknnnighetens och hedcndomens morker, och som en 
foljd deraf ar deras gudsdyrkan en vidskeplig och ra 
fetisch-dyrkam full af de vidrigaste forestallningar om 
Gud och gudomliga ting. Andra folk, hvilka hafva 
hunnit en hogre bildningsgrach hafva under benamnin- 
gen "Polyteism", mangguderi. forgudat naturens kraf- 
ter och dvrkat dessa som ffudomliffheter. De Manila 
grekerna m. fl. tillhora denna klass. Fran Polyteism 
hafva manga blifvit ledda till Monoteisim tron pa en 
Gud. Det skulle blifva allt for vidlyftigt i forsta hand, 
och dertill leda oss for langt bort fran vart egentliga 
amne. om vi har skulle inlata oss pa en historisk skil- 
dring af verldens religioner. Vi ga derfor forbi Kon- 
fnsius. Buddah. Brahma och Muhammed. vandande oss 



TILLBED J AN" I ANDA OCH SANNING. 



67 



till honom, hvars maktiga skapareord frambragte verl- 
dar utan tal, den ende sanne Guden. 

Pa hvad satt alia villfarelser rorande Gud och 
gudomliga ting uppstatt, ar visserligen en svar sak att 
afgora. Yid vart slagtes borjan med Adam, var kunska- 
pen om Gud ren och sann. Och nar Noah pa sin ticl 
offrade at Her ren pa Ararat s hojder, kande alia den 
sanne Guden. 

Af manga skal synes det, som om ingenting sknlle 
vara svarare an att behalla var gudstjenst ren, fri fran 
villfarelse och verldsvasende, samt bevara den en guds- 
tjenst i anda och sanning. Det radde mycken villfarelse 
bland judarne pa Kristi tid, och annu mera bland sama- 
riterna. Jesu tal till qvinnan ar derfor ett slags purim- 
predikan — ett uppslag till reform, och begynnelsen af 
ett nytt skede i samariternas historia. Sadana reformer 
hafva tidt och ofta forsports inom kyrkan. Protestan- 
tismen "ar till dels en sadan reform inom katolska 
kyrkan, metodismen i sin tur var en andelig rorelse 
inom de protestantiska stats- och f olkkyrkorna ; och jag 
undrar ibland, huru lange det skall droja, innan vi 
behof va en ny Wesley ! Fa vi bara erf ara uppstandelsens 
kraft i vara hjertan och pingstdagens underfulla ande- 
dopelse, da skola vi nog alltid kunna tillbedja Fadren i 
anda och sanning. Matte Herren forlana oss dessa 
gafvor i dag ! 

a Gud ar en ande, och de som tillbedja honom bora 
tillbedja i anda och sanning." Sa talade Jesus till den 
samaritiska qvinnan, sa talar han till oss i dag. For en 
sann gudaktighet och en ratt tillbedjan fordras atmin- 



68 



PREDIKNINGAR. 



stone tre ting. En ratt och sann kunskap om Gud, en 
helig vandel och en skriftenlig tro. "Men detta ar det 
eviga lifvet, att de kanna dig, den ende sanne Guden, 
och den du har sandt Jesus Kristus." ( Joh. 17 : 3.) 
"Den som sager sig f orblif va i honom, han ar ock pligtig 
att sjelf sa vandra, som han vandrade." (1 Joh. 2:6.) 
"Den som tror pa mig, af hans lif skola, sasom skriften 
har sagt, flyta strommar af lefvande vatten." (1 Joh. 
7:38.) 

Pa hvad satt kunna vi f atta Gud ? Och framfor allt 
huru skola vi fatta honom ratt, da han ar en ande? 
Detta blir den forsta vigtiga fragan, sa snart vi antaga, 
at en sann kunskap om Gud ar nodvandig for en ratt 
tillbedjan. Huru, och pa hvad satt, kunna vi veta nagot 
om Gud ? Om vi skola resonera oss till kunskap om Gud, 
da stota vi pa manga svarigheter. Forst af allt blir han 
da objeldet eller foremalet for min forskning, och den 
fornimmelse jag far af honom som objekt, blir da min 
kunskap om Gud; men da blir Gud for mig intet annat 
an mina fornimmelser af honom, och en sadan lara ar 
villfarelse. Tanker jag mig ater Gud sasom en evig, 
oandlig person, eller som texten sager : "Gud ar en 
ande", da foljer, att jag som ett andligt vasende aldrig 
kan fatta det oandliga eller eviga fullt och helt. Och att 
fatta Gud delvis, det blir lika med att fa en delad Gud ; 
och om Gud ar en person, sa kan jag aldrig dela honom 
utan skada for tron pa en fullkomlig Gud; ty en delad 
person ar alltid en ofullkomlig person. Detta torde 
ocksa vara orsaken till att Paulus sager : "Ty emedan 
verlden icke genom sin vishet kande Gud i Guds vishet, 



TILLBEDJAN I ANDA OCH SANNING. 



69 



tacktes Gud genom daraktig predikan fralsa dem som 
tro." (IKor. 1:21.) 

Gudsdyrkan ar icke en uppfattning om, utan en tro 
pa en personlig Gud. Gudsbegreppet ar icke en upp- 
finning. Grid ar en nodvandighet. Och allt som ar nod- 
vandigt maste finnas. Gudsiden ar medfodd eller 
medskapad i menniskan. Pa denna grund kunna vi 
forklara orsaken till, att alia folk hafva nagon slags 
religion, att de bygga sina tempel och altaren, frambara 
sina offer och bedja sina boner. Det kan visserligen 
invandas mot detta pastaende, att om Gndsiden vore 
medfodd eller medskapad, skulle aldrig nagon vara en 
fritankare. Detta ar alldeles riktigt. Menar man nn 
med fritankare en, som fornekar Guds tillvaro, sa svara 
vi, att ingen upplyst och fornnftig menniska kan ratio- 
ned forneka Guds tillvaro. 

Om jag kunde tro, att det vore behofligt att egna 
nagon uppmarksamhet at dylika tankar, skulle jag med 
noje gora det. 

Lat mig satta ett latthandterligt vapen i edra han- 
der, mine broder ; som" mota med pastaenden fran en 
eller annan ra och hadisk menniska sadana som dessa: 
"Det finnes ingen Gud!" "Vi veta intet om Gud!" 
For att forneka Guds tillvaro maste man antingen vara 
den lardaste menniska som finnes, eller ocksa en ytterst 
okunnig menniska. En tredje mojlighet finnes, att man 
ar en mycket elak person, som till han och spott mot 
andra fornekar Guds tillvaro. 

Att forneka Guds tillvaro kan val aldrig betyda 
nagot annat an att saga: Yi veta ingenting om Gud. 



PEEDIKKIN"GAB. 



Hvad jag icke eger nagon kunskap om, finnes natur- 
ligtvis icke till for mig. Men for att forneka Guds 
tillvaro helt och hallet, maste jag vet a allt. som menni- 
skor kunna veta ; ty om nagon nienniska liar en kunskap, 
som jag icke eger, sa kan mycket val just den kunska- 
pen, som jag saknar och en annan eger, vara en kunskap 
om Gud, ocli da ar det min okunnigliet som gor, att jag 
tror ingen Gud finnes. Men annu ruera, for att veta att 
ingen Gud finnes, maste jag veta hvad Gud ar. Ty eljest 
kan jag icke saga, att ingen Gud finnes. Lat mig an- 
vanda en illustration. Jag sager t. ex. att det finnes 
inga negrer liar inne. Om jag liar ratt i mitt pastaende, 
sa beror det forst derpa att jag ser riktigt, och for det 
andra, att jag vet hvad en neger ar. Om min syn t. ex. 
vore sa svag, att jag med moda kunde urskilja de nar- 
maste foremalen i rummet, da kunde det ju mycket val 
handa, att en "suarting" sutte nagonstades i ett horn, 
utan att jag sage honom, och da vore mitt pastaende 
falskt. Men antag att jag tydligt ser alia i rummet, da 
behofver jag anda veta hvad en neger ar ; ty om jag det 
icke vet, sa kan jag icke heller saga med nagon grad af 
visshet, att ingen neger ar i rummet. 

Pa, samma satt forhaller det sig med Guds tillvaro. 
For att forneka Guds tillvaro maste jag pasta, att jag 
vet hvad Gud ar. Men detta blir en ren motsagelse och 
af denna orsak kan ingen med fornuftiga skal bevisa-, 
att Gud icke finnes. Om nu gudsfornekaren gor helt 
om och sager : "Jag vet absolut ingenting om Gud." J a, 
da kunna vi icke bestrida detta hans pastaende, men det 
betyder da aldrig nagot mera, an att den personen ar 



TILLBEDJAX I AXDA OCH SAXXIXG. 



71 



okunnig om just clet som ror Gud. Om en person ar 
okunnig om Gud, da beror detta derpa, att han ar en 
liedning eller en idiot eller dvlikt. Ar personen nu icke 
en idiot, utan en upplyst liedning, da bor han sjelf 
kunna inse huru daraktigt det ar, att tala om en sak, 
som han ingenting vet om. Atminstone bor han icke 
begara, att nagon skall tro honom, da han talar om ting, 
som han icke eger den ringaste kunskap om. Om han 
ater satt sig i sinnet att liana dem. som tro pa Gud, och 
for den skull fornekar, att han tror pa Gud, da fortjenar 
han ingen uppniiirksamhet alls. Tv pa en sa lagsint 
menniska bor ingen spilla ord. 

For att tillbedja Gud. maste man tro att Gud ar, 
det ar alldeles Mart. "Ty den som vill komma till Gud 
maste tro, att han iir, och att han lonar dem som soka 
honom." 

Var verkliga kunskap om Gud ar grundad >pa var 
forening med honom. Yi tala ju om empiriskt och ratio- 
nelt vetande eller kunskap ; och onekligen ar den kun- 
skap vi vunnit genom erfarenhet den fornamsta. I all 
synnerhet ar detta sant, da fragan roi religionen. Mm 
erfarenhet kan aldrig blifva rikare iui sa. att den inne- 
sluter allt hvad Gud har gjort med och for mig vid en 
viss tid. Det vill med andra ord saga : jag erfar just nu 
sa mycket af Guds nad, som jag mottagit af Gud. Min 
erfarenhet nu ar icke gardagens eller morgondagens. 

Men da Gud till sitt vasende ar ande. och de som 
tillbedja honom bora tillbedja i anda, sa foljer deraf tva, 
ting: forst maste den riitte tillbedjaren blifva andelig 
eller, som vi siiga, andeligt sinnad; och for det andra 



72 



PREDIKNINGAR. 



maste' tillbedjan vara i Gud. Tillbedjan ar hyllning 
eller dyrkan, och derf or nagot mera an bon. Att tillbedja 
Gud i andexi ar var andes hela innerliga hangifvenhet at 
Gud i den fullaste trosgemenskap. Den som pa sa satt 
haller sig till Herren, han ar en ande med honom. (1 
Kor. 6 : 17.) I denna gemenskap ligger den storsta och 
dyrbaraste kunskapen om Gud, som en dodlig menniska 
kan ega. 

Till denna har papekade gemenskapen med Grid 
kommer ingen, utan genom J esus Kristus, och derf or ar 
det just i honom vi hafva den hogsta uppenbarelsen af 
Gud. Han ar Fadrens harlighets atersken och hans 
vasendes verkliga afbild. Den honom ser, han ser Fa- 
dren, och den honom hafver han hafver lifvet. Och detta 
ar det eviga lifvet, att de kanna dig, den ende sanne 
Guden, och den dn har sandt Jesus Kristus. 

Denna andegemenskap med Gud i Kristus astad- 
kommer ett heligt lif eller kristlig vandel. Inflytelsen af 
detta sjalens samlif med Gud gifver en bestamd karak- 
tar at vart lif 5 reglerar tankerna, forestafvar orden, 
frammanar handlingarna och bestammer malet for all 
var strafvan. Tank huru latt det ar att vara gudfruktig 
under dylika forhallanden. Da behofver jag icke for- 
soka vara helig, from och god. Ty det ar det enda natur- 
liga. Var gladje ar en gladje i Gud. 

En sadan menniska vilja vi kalla en Guds menni- 
ska, ty hon ar fullbordad och till allt godt verk skicklig. 
Hon ar helig, from och god. Sadan ar Gud, och hon ar 
nu ater ett verkligt guds belate. Hon ar passande att of va 
en ratt tillbedjan, ty hon kanner Gud pa fornuftets vag. 



TILLBEDJAN" I ANDA OCH SANNItttiL 73 

hon kanner honom narmare och innerligare pa erfaren- 
hetens vag, och hon ar oskiljaktigt forenad med honom 
i och genom den sanna tron. Hon ar i Gud och Gud i 
henne. 

Det aterstar nu for oss att narmare behjerta den 
sanna tillbedjan med afseende pa dess art eller inre va- 
sende, samt dess yttre form och innytelse. 

Till sitt inre vasende ar den sanna tillbedjan rent 
andelig. Den ar ett sjalens uppstigande till Gud. Utan 
bilder och typer. Det ar vidare alltid ett behof eller lang- 
tan efter ett sadant umgange med Gud. "Min sjal lang- 
tar efter Herren." Derjemte ar det ett sant noje eller 
inre njutning for sjalen. "Det ar en kostelig ting att 
tacka Herren" o. s. v. Hum lycklig den menniska ar, 
som sa kan tillbedja Gud, det formar visst ingen pa det 
omradet oerfaren att fatta. 

En tillbedjan i anda och sanning ar val aldrig bun- 
den vid nagon viss form, tid eller rum, utan kan utofvas 
allestades, under hvad form som heist, och pa hvilken 
tid och hvilket rum som heist. Pa land och haf, i stad 
och bygd. "Der Herrens ande ar, der ar frihet." 
Men pa samma gang som vi hafva stor frihet, ar det 
nodigt, att vi taga hansyn till det gagneliga och nyttiga. 
Detta galler naturligtvis den offentliga gudstjensten. 
Att icke denna tanke ar frammande for vart amne, det 
finna vi af 20 :de och 21 :sta verserna, der antydan gores 
pa bade samariternas och judarnes offentliga samlings- 
platser. Den yttre gudstjenstordningen bor vara sadan, 
att den hjelper menniskan att battre fatta Gud. Eum- 



74 



PREDIKIOTGAR. 



met ar af under or dnad betydelse. Gud uppenbarade sig 
lika harligt i talthyddan som i Salomos tempel. 

Vara gudstjenster bora bar a en pragel af lieligt all- 
var och andelighet. Det ar vida battre att se angrens 
ocli gladjens tarar, an att hora skrattsalvor ; mera pas- 
sande att allt folket sager amen ! halleluja ! an att klappa 
handerna. En af var tids olyckor ar utan tvifvel det 
ytliga satt, pa livilket man mangenstades forrattar guds- 
tjensten. Ordet gudstjenst borde icke mera begagnas 
om kyrkobesok, utan endast om goda handlingar^ gjorda 
i karlek till Gud ocli nastan. Mangen sa kallad guds- 
tjenst ar en grof forolampning mot den Hogste. 

Pa samma gang som gudstjensten bor vara allvar- 
lig, lat det vara ett allvar med lif uti. Ingen ar allvar- 
ligare an den dode, men det allvaret behagar icke de 
lefvande. Hvarje vigtigt foretag fordrar allvar; men 
ett allvar paradt med den allra storsta kraftanstrang- 
ning. Om ett lius eller en stad brinner 7 anstranger man 
sig mest for att radda folket. Om ett skepp lialler pa att 
sjunka, gor man de allra yttersta anstrangningar for att 
radda de olyckliga. 

Kanske ingenting kan battre rikta tanken pa allvar 
forenadt med handling, an handelsen utanfor Santiago, 
da amiral Schley forstorde Cerveras eskader. Hvarje 
officer var i den allra storsta sjalsspanning; hvarje man 
arbetade med en ifver, som gransade till fortvinan; och 
de valdiga kanonerna sprutade eld som rasande vulka- 
ner, och de stora skeppen darrade som aspens lof ; eller 
som jag tanker mig obotfardiga syndare skola darra en 
gang pa G-uds rattvisa vredes dag. Men hvarfor allt 



TILLBED j AN" I ANDA OCH SANKIK"G. 



75 



detta? Det var en allvarlig stund, det gallde lif eller 
dod, seger eller nederlag, att kufva en fiende eller falla 
for hans vapen — se der orsaken ! 

Vara gudstjenster, bonemoten ocli klassmoten aro 
falttag, faltmanovrer, rustningar till strid, anfall pa 
Guds och kyrkans fiender. En gudstjenst, der Gud till- 
bedes i anda och sanning, ar liflig och anderik, upp- 
bygglig och valsignelsebringande. 

Yi bora icke forbise den omstancligheten, att det 
var Jesus "Kristus, som undervisade qvinnan om denna 
slags tillbed jan ; och att det ar han allena, som kan leda 
oss in i denna heliga erfarenliet och valsignade ofning. 
Det var de forsta ljusglimtarne af dessa harliga nades- 
formaner, som sa rorde den stackars qvinnans sjal, att 
hon glomde sitt arende och sina jordiska bestyr, hvarfor 
det heter: "Da, lat qvinnan sin kruka sta och gick in i 
staden och sade till f olket : Kommen och sen en man, 
som har sagt mig allt, hvad jag har gjort. Icke ar val 
han Kristus ?" Det ar pa sa satt vi bora inf orlif vas med 
Gnd, att vi glomma j or den for himmelen, och tidens 
modor for den harlighet, som pa oss kommer att nppen- 
baras. 

I sin oandliga godhet har Gud sa lagat, att en sa- 
dan gudstjenst kan hallas allestacles. Men det oaktadt 
har han visat sitt behag till den reg^lbundna tempel- 
gudstjensten och lofvat en sarskild narvaro i dessa 
heliga boningar. Templet ar ett heligt rum, forst af allt 
emedan'det ar Guds hus, Guds boning. En afdelning 
af det gamla templet var det heliga eller det framre 
tabernaklet. Der fanns ljusstaken, skadebroden ocli ro- 



76 



FREDIKN1NGAR, 



kelsen for rdkofferaltaret, hvilket i sin forebildande 
natur motsvarar det gudomliga ordets ljus, det tragna 
arbetet for Gud (ty brodet var i alia fall en frukt af 
deras arbete), samt de varma och trosvissa boner, som 
fromma hjertan skola uppsanda till sin himmelske 
Fader. 

Fran templet skall ett ljus utga, som skingrar 
otrons, vantrons och syndens tjocka morker. Der skall 
ett arbete goras, som bringar skordar for bade tid och 
evighet. Och der skola brinnande boner offras, hvilka 
lyfta sjalen upp till Gud. I templet, om nagonstades, 
bora vi kunna tillbedja Gud i anda och sanning; ty der 
fa vi hjelp for bade kanslan och tron. Hvilka heliga 
minnen aro icke forenade med templet? Der har Gud 
fralst din sjal, gifvit dig trost, da du var it sorgsen, och 
skankt dig manga saliga stunder. I templet har mangen 
Hanna bedit sin varma bon, och mangen aldrig Simeon 
hojt sin lofsang. I templet hafva vi i den heliga natt- 
varden firat minnet af var dyrbare Fralsares forsonings- 
dod. Yi hafva sett hans angest och hort huru han bad i 
Getsemane. Yi hafva i sallskap med en Esaias gatt om- 
kring korset och utropat: "Sannerligen, han bar var 

krankhet och lade pa sig var sveda. Men han 

blef sargad for vara ofvertradelser och slagen for vara 
missgerningar ; napsten lades pa honom, att vi skulle 
hafva frid, och genom hans sar blefvo vi helade." (Es. 
53 : 4, 5.) I templet hafva vi for sista gangen sett vara 
vanners bleka ansigten innan grafven mottagit dem. 
Samlas vi till bon med sadana kanslor och i sadant all- 
var, da skall var tillbedjan blifva ande och lif, kraft och 



TILLBEDJAN I ANDA OCH SANNING. 



77 



lycksalighet, tack och halleluja. Himmelriket skall lida 
vald och de valdiga rifva det till sig. J orden skall lyftas 
upp mot himnielen och himmelen komma ned till 
- j orden. 

Nar pa detta satt var tro blir varmare, lifligare, 
fortrostansfullare an vanligt, nar den stora uppofMn- 
gen pa Golgata trader lefvande fram for sjalens blickar, 
kom da ihag, att det ar den Helige Ande som verkar, 
inspirerar och astadkommer dessa rorelser. Och nar 
hoppet om evinnerligt lif trader dig nar a, och fram- 
manar ur ditt inre en innerlig langtan efter hemmet hos 
Gud; eller nar detta hopp sitter, som en hugsvalande 
angel pa sjelfva grafvens bradd for att lysa dig i dods- 
skuggans dal; da, far du tro, att din gudstjenst ar en 
tillbedjan i anda och sanning. 



DEN KRISTNES HOPP. 



1 Kor. 13: 13. 

Isitt forsta bref till den korintiska forsamlingen 
sager Paulns i 13 :cle kapitlets 13 :de vers : "Men 
mi forblifva tro, hopp och karlek., dessa tre; men storst 
ibland dem ar karleken." Haraf forsta vh att lioppet 
ar en af kristendomens skonaste skatter. Tro. hopp och 
karlek aro kristendomens lifselementer. Utan tro kun- 
na vi icke blifva rattfardiga, oeli utan hopp kan tron 
icke ega bestand. Tron liar afseende pa det narvarande, 
hoppet pa det kommande ; men utan karlek skulle tron 
vara dod och lioppet f orloradt. Xagon liar sag*t : "Tron 
oeli lioppet aro vandringsman, som fora oss till liimme- 
len, ntan att sjelfva ga derin; men karleken allena gar 
ditin, for att se hvad lian trott oeli njnta af det, som lian 
genom lioppet astundat." 

Som vi icke kunna pa en gang afhandla alia tre af 
dessa stora amnen — Tro, Hopp oeli Karlek — i en 
predikan. hvilken af en nodvandigliet maste inskrankas 
inom en viss tid, sa vilja vi egna stnndens betraktelse at 
vart framsagda anine, Den Tcristnes hopp. Forst vilja 
vi soka visa grnnden for ett sant hopp, och pa sa satt 
skilja det fran ett falskt. For det andra vilja vi bemoda 
oss om att framhalla hoppets valsignelser i lif och dod; 
samt slutligen framdraga nagra exempel af i^ersoner, 
som egt detta hopj). 



DEX KRISTKES HOPP. 



79 



Det sanna ocli lefvande Jwppets grund ar Gud. 
"Och nu, Herre, hxarmed skall jag trosta mig ? Pa dig 
hoppas jag." Ps. 39 : 8. Har visar David, att han hade 
grundat sitt hopp pa Herren, och i en annan af sina 
psalnier sager han : "De som hoppas pa Herren, de kom- 
ma aldrig pa skam." Den som derfor bygt sitt hopp 
pa Herren, han ar lugn, trygg och saker. Han har inom 
sin egen barm ett vittne som intygar, att granden ar den 
ratta. TJr denna inre kalla flodar en kristens rena. 
oblandade gladjestrom, som inga lidanden knnna ham- 
ma, inga sorger forstora. "Om mig an kropp och sjai 
forsmaktade, sa ar Gnd for evig tid mitt hjertas klippa 

och min del det ar min gladje, att jag haller 

mig intill Gnd; jag satter mitt hopp till Herren, Her- 
ren, att jag ma forkmma alia dina vefk." Ps. 73: 
26—28. 

For att klart knnna askadliggora skilnaden mellan 
det faiska och sanna hoppet, behofva vi endast anfora 
Jobs ord : "Sa gar det med alia dem som glomma Gnd ; 
och den gndloses vantan blif ver om intet. Ty bans hopp 
blifver afsknret, och en spindelvaf ar hans fortrostan. 
Han stodjer sig pa sitt hus, men det hafver ej bestand; 
han fattar i det, men det star ej fast." Job 8 : 13 — 11. 

Haraf framgar att lioppet var vardelost, ty det var 
gnmdadt pa hans hns, och derfor rissnade och forsvann 
som en vattenvaxt i solhetta. "Hvad har den gndlose 
att hoppas, nar Gnd afskar och borttager hans lif." Job 
27 : 8. Intet ! Intet ! ! 



80 



PREDIKNTNGAR. 



Hoppets varde beror pa dess grand, alldeles som 
varaktigheten af en byggnad, till stor del, beror pa 
grundvalen. Den kristne hoppas pa Herren och hang 
ord, och derf or ar han liign och trygg. Skrymtaren kan 
hafva ett slags hopp, men det gor honom icke lycklig, 
och nar doden nalkas, da ramlar dess grundval fullstan- 
digt, och den ogudaktige far bort i sina synder. 

Den kristnes hopp ar verkadt af den Helige Ande. 
"Men hoppets Gud uppfylle eder med all frojd och frid 
i tron, pa det att I man ofverfloda i hoppet genom deu 
Helige Andes kraft." Eom. 15 : 13. Haraf synes, afcl 
ingen menniska kan hafva ett fast hopp, utan att vara 
en pa Herren J esus troende. Den som ej vill of vergif va 
synd och verld, da ordet, samvetet och Gnds Ande ma- 
nar honom, han kan aldrig ega ett sant hopp. 

Manga menniskor bygga sig ett hopp, an pa, Guds 
karlek och forbarmande, an pa hans nad och godhet. Det 
synes sa skont, sa rattvist och latt antagligt att Gud, 
som ar all karlek, icke kan eller skall bortstota och for- 
kasta nagon menniska, derfor att hon lefvat i den och 
den synden. Det sknlle jn helt och hallet strida mot 
hans natur. Ja, sa resonerar mangen, glommande, att 
det ar lika mycket Gnds natnr att vara helig och rattvis, 
som att vara karleksfnll och nadig. All den nytta ett 
sadant hopp gor dig, min van, ar, att det for en tid be- 
varar dig fran fortviflan, men ro och samvetsfrid gifver 
det icke. 

Att den oomvande menniskan trostar sig med ett 
falskt hopp ar hennes storsta olycka; ty derigenom for- 



DEIST KRISTNES HOPP. 



81 



sumrnar hon att gora en sann beredelse for evigheten. 
Hon bor i ett lms bygdt pa sanden, och nar slntligen 
den sista forodelsens nod bryter sina fordamningar och 
stoter mot hiiset, da-faller det, ty det var bygdt pa san- 
den; och den arma sjelfbedragna varelsen ar fortappad, 
med sitt falska hopp. Ingen trost, ingen gladje, intet 
ljus; utan svart morker, hemsk fortviflan, och ett 
evigt helvete vantar dessa bedarade menniskobarn. Se 
till, min kare van, att du har en god grund for ditt 
hopp ! 

Vi vilja nu betrakta hoppets v'dlsignelse i lif och 
dod. Den kristnes hopp eller, som det ock kan kallas, 
evangelii hopp ar i de heliga skrifterna framstaldt med 
manga skona ord. Paulns kallar det harlighetens hopp, 
ett godt hopp, ett saligt hopp, ett sakert och fast sjalens 
ankare. Petrus kallar det for ett lefvande hopp. Och 
Salomon sager, att den rattfardiges vantan (hopp) ar 
frojd. Den som ar i besittning af ett sadant hopp, har 
utan motsagelse en dyrbar skatt. Han ar lycklig och 
sail, kommer aldrig pa skam, ntan segrar stadse ofver 
allt motstand, och kan med framgang bekampa och 6f- 
vervinna alia fiender. Detta hopp nppmiintrar till be- 
kannelse genom den tanken, att hvar och en som haller 
hoppets bekannelse, han skall varda salig. Den kristnes 
hopp har en renande och helgande inflytelse pa hjertat 
och lif vet. Johannes sager : "Och hvar och en som har 
detta hopp till honom, han renar sig sasom han (Kri- 
stus) ar ren." 1 Joh ? 3 : 3, 



82 



PEEDIKNINGAR. 



Vi tala oft a om hoppets ankare ocli hoppets stjerna. 
Det ena ett hjelpmedel i stormen, det andra, ljus och 
ledning i morkret. 0, hum obeskrifligt skont det ar, 
att i denna verldens morker och stormar ega ett hopp, 
som oppnar en vag genom alia hinder, fordrifver alia 
dimmor och moln, som vilja inskranka synkretsen, och 
staller det harliga landet, dit f oreloparen Kristus in- 
gangen ar, askadligt for trons blickar. Valsignelserna 
af ett sadant hopp visa sig val allra bast, i den inflytelse 
de ha pa individens lif och seder. Hvarje kristen har 
det hoppet att en gang uppna hininielen; och denna 
kansla manar honom alltid till renhet i ord, tankar, be- 
gar och gerningar. Det uppmuntrar honom under far- 
den, synnerligen da stora profningar och manga veder- 
modor mota. Det ar ett saligt hopp for den frid det 
skanker, den uppmuntran det gifver, den karlek, med 
hvilken det fyller vara hjertan och den stora tanke, som 
alltid stalles for vara blickar ; att da Kristus varder up- 
penbar, skola vi varda honom like, ty vi fa se honom 
sasom han ar. 

Besinna vi nu vidare, att detta hopp aldrig later 
oss komma pa skam, da bor det vara oss angelaget att af 
hela vart hjerta kunna saga : 

"Pa dig jag hoppas Herre kar, 
Lat mig pa skam ej komma bar, 
Och frals mg fran all vada; 

Jag beder dig 

Bevara mig, 
Lat mig pa skam ej komma." 



DEN KRISTNES HOPP. 



83 



Men icke blott i lifvet, utan afven i doden ar den 
rattfardige hoppfull, frimodig och sail. Det hopp, som 
forlj uf vat de ensliga stunderna i lifvet, starkt de trotta 
och utmattade krafterna, borttorkat sorgens och bekym- 
rens tarar fran enkors och faderlosas kinder, rackt lif- 
vets brod till den hungrige, och gifvit den andeligen fat- 
tige guld, beprofvadt i elden, att han blifvit rik; skulle 
ett sadant hopp icke vara dyrbart i doden? Jo, visser- 
ligen! Tank pa det, du, min van, som hastar mot en 
oppen graf med hvarje dag som gar. Tank pa hvad det 
ar att hafva hopp om, att da alia modor i tiden aro f orbi, 
alia lidandets stormar stillade, och den trotte, men for- 
hoppningsfulle pilgrimens sista steg pa jorden ar taget; 
att da, vid skenet af hoppets klara stjerna, ledas fram till 
nppstandelsens saliga morgon, for att ikladas ododlig- 
hetens hvita dragt, och sedan inforas i Lammets broi- 
lopssal. 

Jag ar viss, att detta hopp ar da af storre varde an 
alia j or dens skatter, och i kraft af denna visshet, for- 
manar och nppmanar jag eder, mine kare vanner, att 
tillse om I hafven detta hopp. Helvetet och fortappel- 
sen aro detsamma som evig hopploshet, fortvinan och 
skilsmessa fran Kristus. 

Jag vill nn framdraga nagra exempel af sadana 
som haft ett hopp. De hafva icke varit begransade till 
nagon viss tid, ntan hafva funnits i alia tider. Abraham 
hade hopp, der intet hopp var, men orsaken till att han 
icke kom pa skam var den, att han trodde pa Grid. Denna 
tro narde hans hopp, forskaffade honom vittnesbord om 
att han tacktes Gnd, och i dag star den rattfardige Ab- 



84 



PREDIKNINGAR. 



raham sasom alia trognas fader. David ar ett annat 
exempei. Denne alskvarde yngling, trofaste van, skick- 
lige krigare och segerrike konung, mannen efter Guds 
sinne och Israels ljunige diktare, hor hvad han sager: 
"Mitt ho-pp star till Herren", "Uppa dig hoppas jag." 
Berattelsen om hans dod visar vardet af hans hopp. 

I nya forbundets tid finna vi att dessa, som hafva 
haft allt sitt hopp till Herren, icke aro en och annan 
blott, ut an manga. Vi tanka pa den store sjalavinnaren 
Paulus; vid slutet af sin vadjobana sag han tillbaka for 
att taga en of verb lick af lifvet, och da utbrister han: 
"J ag har kampat en god kamp." Tank sa stort att kun- 
na saga sa; men hvad som ar annu storre ar, da han ser 
framat i hoppets fullvisshet och sager : "Harefter ar mig 
f orvaradt rattf ardighetens krona !" Hoppet om lifvets 
krona ar hvarje kristens skonaste tanke i dodsstunden. 

ISFar doktor Sewall, en gammal metodistpredikant 
i Washington City, lag for doden, borjade han med all 
makt prisa Gud. JSTagra af de narvarande bado honom 
att icke anstranga sig sa, utan tala sakta. "Lab anglar- 
ne hviska", sade han, "lat anglarne hviska, men en sjal 
tvagen i Lammets blod fran alia synder, fralst fran 
djefvuloch helvete, liggande pa evighetens grans, der 
evig salighet vantar, kan icke annat an jubla. 0, att 
jag hade en rost, som kunde horas fran pol till pol, da 
skulle jag ntropa till hela verlden : Seger ! Seger genom 
Lammets blod V 

Ear Dr. Noah Webster dog, den 28 Maj 1843, 85 
ar gammal, sade han : " Jag vet pa hvem jag tror och ar 



DEN KRISTNES HOPP. 



85 



viss, att han formar forvara mitt betrodda gods intill 
den dagen." 

Manga flera exempel kunde omtalas, men resultatet 
ar och forblir enahanda med dem alia. Hoppet om evigt 
lif och salighet har samma frojd med sig till alia ratt- 
trogna Gilds barn. Enok, Jehovahs trogne foljeslagare, 
moter vara ogon som en vacker malning af det kristna 
hoppets triumf. Job, den talige korsdragaren, kladd i 
sack, sittande i aska, sjnk och fattig, dertill frestad af 
sin egen hustra och af latsade vanner. Jag ser honom 
stryka bort de tofviga graa lockarne och resa sig npp 
med den valkanda modan af sjukliga och svaga perso- 
ner. Men han har nagot att saga, den gamle. Hvad 
ar det? Lyssna, hor pa: "Men jag vet att min Forlos- 
sare lefver, och han skall qvarsta den siste ofver stoftet. 
Och fri fran min hud, som nil ar sa forstord, och fran 
mitt kott skall jag skada G-ud." Job 19 : 25. 

Vart hopp om ododlighet ar det enda, som gifver 
lifvet varde. "Ve menniskan", sager Thomander, "den 
stund da hon icke har nagot hopp ! Den stjernan har 
ingen menniskas son sett nederga, och gittat lefva 
langre." Dyra hopp, du ar redan begynnelsen till den 
lycksalighet du utlof var ! 

Vart hogsta goda, och det vi kunna minst undvara, 
ar hoppet. En helig man ar alltid hoppfull. "Varen 
derfor, mina broder, glade i hoppet, taliga i bedrofvel- 
sen, och i bonen ihardiga." Eom. 12 : 12. 



FOREDRAG. 



KARAKTER OCH ANSEENDE. 



"Var icke ett i dag, i gar, 
Och nagot annat om ett ar. 
Det, som du ar, var fullt och helt 
Och icke styckevis och del't." 



Ibsen. 



ETTA lifvets lycka beror ofta pa var karakter och 



\J vart anseende. Ar da detta lifvet beredelsen for 
ett hogre, ett kommande lif, da simile jag gerna vilja 
pasta, att bade detta ocli det tillkommande lifvets lycka 
bero pa karakterens beskaffenhet. Om vi med nagon 
forsvarlig grad af sanning, 'kunna gora ett sadant pasta- 
ende, da ar karakterens stora varde latt att inse. Van- 
ligen iigger det nagot tilldragande och beundransvardt 
i ett vackert ansigte. Men hvad ar ansigtets skonhet 
mot karakterens ? Blott nagot tillf alligt, ovisst och ha- 
stigt forsvinnande, som fort mangen i vada, fa till jor- 
disk lycka, och ingen till verklig sallhet. Skonhet ar 
ett blomster, som faller af; ofta Ayr den bort lik en 
skugga och blifver icke. 

Mangen suckar: "0, att jag vore rik, och hade 
mycket pengar" ; en annan : "Om jag vore en lard man, 
hade vetenskaplig utbildning och kunde vinna anseende, 




88 



FOREDRAG. 



namn och rykte; da skulle jag vara nojd, glad och sail." 
Skonhet ar icke dygd, klingande mynt ar icke lycka, lar- 
dom ar icke samvetsfriden, och. stort namn eller anse- 
ende ar icke himlens leende valbehag. Latom oss be- 
sinna, att var sallhet icke beror pa hvad vi ega, ntan 
hvad vi aro, icke af det, som tillskyndas oss utifran, 
ntan af den i var sjal inneboende renheten och kraften. 

For att i nagon man kunna f atta hvad vi mena med 
karakter och anseende, vilja vi gora det till var uppgift 
att soka ntrona: forst, hvad som ingar i begreppet ka- 
rakter ; for det andra, hum karakteren utbildas ; och for 
det tredje, karakterens varde. 

Karakterens Begrepp. 

Ordet karakter kommer fran det grekiska ordet 
charaJcter, som betyder skrapa,inskara eller gravera mar- 
ken pa foremal. Karakter, i sin ursprungliga betydelse, 
ar saledes vissa marken, antingen huggna i sten, grave- 
rade i metall eller inskurna i tra, etc. Sedermera hafva 
skrifna bokstafver, pa papper eller annat amne, fatt 
samma benamning. 

Med karakter, i den mening jag har vill anvanda 
ordet, forsta vi de egenskaper en person besitter, antin- 
gen af naturen medfodda, eller forvarfvade, hvilka ut- 
marka honom fran andra. Det vore kanske ratt, att an- 
marka, att de medfodda karaktersdrag, som vi kalla 
skaplynne, aro, strangt taget, icke personens egen for- 
tjenst, ntan ett arf. Den karakter personen sjelf format 
eller skapat ar hans egen. Jag kunde kanske belysa detta 
pa foljande satt. Om en person ar mycket rik, emedan 
han arft stora formogenheter, sa aro dessa arfda rike- 



KARAKTER OOH AKSEENDE. 



89 



domar intet bevis pa hans aff arsduglighet ; men om en 
fattig man pa ett hedrande satt forvarfvar sig ansen- 
liga egodelar, aro de alltid ett bevis pa hans affarsfor- 
maga. 

Karakteren bestar saledes af de pa vart jag (per- 
sonligheten) inristade principer, efter bvilka vart hand- 
lande styres och ledes. ISTar derfor en person ledes af 
goda, rattradiga och karleksfulla grundsatser, utan af- 
seende pa hvad menniskor tycka, tanka eller tro om ho- 
nom, d. v. s. han gor hvad han sjelf tror och vet att han 
bor gora, da kan en sadan person sagas hafva en god ka- 
rakter. Om, a andra sidan, han i sitt handlande ledes 
af egennyttiga eller laga sinliga passioner, sages han 
hafva sinlig eller dalig karakter. 

Skilnaden mellan god och dalig karakter bestar sa- 
ledes i de grundsatser, efter hvilka en persons hand- 
lande ledes eller bestammes. Haraf framgar, att i 
sjelf va karakterens begrepp ligger nagonting visst, ja, 
snart sagdt, oforanderligt. Tag den bild, som synes vara 
sa val egnad att illustrera karakterens begrepp, nemli- 
gen i sten Iraggna, i metall graverade eller i tra inskurna 
namn och bokstafver. En sadan inskription skoljes icke 
bort med stortskuren, forsvinner icke med generatio- 
nerna, hvilket Egyptens hieroglyfer sa kraftigt intyga. 
Ja, sjelfva namnen, som skuros i bjorkens bark, blek- 
nade icke med lofven, for hostens kalla vind. Nu fragar 
nagon : "Ar det da afgjordt, att den person, som i sitt 
handlande ledes af sinliga grundsatser, nodvandigt ma- 
ste hafva en dalig karakter ?" 

Yid forsta paseendet kunde man vara bojd att svara 



90 



FOREDRAG. 



nej pa en sadan fraga; men oni vi narmare undersoka 
saken, skola vi nodgas medgifva, att sa verkligen for- 
haller sig. Tag till exempel en person, som gor det till 
sitt lifs nppgift, att samla penningar och bli rik. Han 
undkommer med sakerhet den faran, att blifva en slo- 
sare, som misshnsliallar med hvad han eger, och detta 
kunde jn i och for sig vara nagot godt ; men for sa vidt 
det galler honom, ar det ingen f ortjenst ; ty det ar icke 
sedelagens bud, som ligga till grand for hans handlande, 
utan girighetsbegaret. Lika sakert derfor, som han nnd- 
kommer en far a, faller han i en annan — ja, kanske 
manga andra. Han blir obarmhertig och hard mot nod- 
stalda, egoistisk och sniken efter slem vinning, hvarfor 
ock aposteln sager : "Men de som vilja blifva rika, falla 
i frestelse och snara och i manga daraktiga och skadliga 
begarelser, hvilka sanka menniskorna i forderf och for- 
tappelse. Ty girigheten ar en rot till allt ondt, till hvil- 
ken somliga hafva haft Inst och derigenom farit vilse 
fran tron och tillf ogat sig manga qval." 1 Tim. 6 : 9 — 10. 

Tag hvilken annan grundsats som heist med blott 
sinligt inneha.ll, och resnltatet blir i hvarje fall lika 
otillfredsstallande. Draga vi granserna noga, sa finna 
vi, att intet medelting gifves mellan en god och en dalig 
karaMer — det ar ett antingen eller; ett tredje gifves 
icke. Det finnes dock inom dessa tva — ondt, varre, 
varst — god, battre, bast. 

Karakter och anseende aro sa till vida skilda, att 
ehuru en god karakter val aldrig helt och hallet saknar 
anseende, sa kan a andra sidan en person vinna anseende 
ntan att hafva en god karakter. Vi skulle kunna belysa 



KARAKTER OCH ANSEENDE. 



91 



detta med en bild. Karakteren ar en vafnad. Anseendet 
ar fargen pa vafnaden. Det gar an, att satta en vacker 
farg pa en dalig vara, men sjelfva sakens substans ar 
alltid af storre betydelse an fargen, hvilken bleknar med 
tiden. Karakteren ar sadan, att ju mera den slites, ju 
battre synas tradarne hvaraf den ar sammanvaf d. Spur- 
geon sade: "Om hasten ar bra, bor man icke klaga pa 
fargen." Karakteren ar alltsa, for att tala antropolo- 
giskt, menniskan sjelf, betraktad sasom grand for prak- 
tiska funktioner, hvilka hon medvetet och fritt bestamt 
sig att ntfora. 

Skilnaden pa karakter och anseende ar da denna: 
Karakter ar hvad menniskan i sitt innersta vill och 
astundar, samt i det praktiska lifvet ntfor. Anseende 
ar hvad andra menniskor tanka en person vara. Vi 
vilja nn for det andra betrakta 

Huru Karakteren Utbildas. 

For ntbildning af karakteren fordras kunskap om 
satt och medel. Kunskap (medvetande) om ratt och 
oratt, om dygd och last, icke vetenskaplig eller klassisk 
bildning, ntan kunskap om hvad jag bor gora och icke 
gora. Da det nn ar den moraliska lagen, som larer oss 
detta, sa haf va vi i denna lag den regel eller rattessnore, 
som vi bora folja. Sa snart menniskan genom sitt sam- 
vete fornimmer sedelagens bud, och saledes kanner hvad 
hon bor gora, samt eger frihet att bestamma sig derefter, 
da ar och anses hon vara tillraknelig. Hon bestammer 
da sjelf sin viljas riktning, och far derfor bar a ansvaret 
for sina handlingar. 



92 



FOREDRAG. 



Oin nn en menniska medvetet och fritt ofvertrader 
sedelagens bud och. for ofrigt G-uds i nppenbarelsen utta- 
lade vilja, da kan en sadan menniska omojligen vara en 
god person, ej heller kan hon sagas hafva en god karak- 
ter. 0m den menskliga viljan alltid ar riktad pa det 
sedliga goda, ar hon dygdig. Den som saledes i sitt 
handlande alltid ledes af Guds i ordet gifna uppenba- 
relse, och den i sitt inre medvetande, eller samvetet, ta- 
lande rosten, han ar en dygdig, god och from menniska, 
eller, med andra ord, har god karakter ! 

Samvetet ar en gafva af Gud och tjenar vid karak- 
terens ntbildning, ungef ar som den i fablen omtalte, un- 
derbara ringen, hvilken klamde fingret pa mannen som 
bar den, hvarje gang han talade en osanning, eller gjorde 
en oratt handling; men sa snart han gjorde det som var 
ratt, atertog sin nrsprungliga form. 

Det andra, som hor till en god karakters utbildande, 
ar alltsa, bestammelsen att alltid handla ratt, eller med 
andra ord, att alltid gora hvad jag vet vara ratt. For att 
praktiskt ntfora detta, fordras tro, arbete och frimodig- 
het. Den person, som vill handla samvetsgrant i allt, 
skall finna tnsende fiender vapnade till motstand, ty 
tiden ar ond; men har han en obeveklig viljekraft och 
den tro som ofvervinner verlden, och verkar han medan 
dagen varar, sa skall han omsider, i den ntbildade ka- 
rakterens tempel, skorda segrarens ara och benndran. 

De som ntfora storverk i verlden, aro man som tro 
pa nagonting. De som ofverfarit verldshafven, npp- 
tackt nya verldar, lost svara problem, nppenbarat stora 
sanningar, aro sadana man, som sett i tron hvad mangen 



KARAKTER OOH ANSEENDE. 



93 



aldrig dromt om. Arkitekten har sett underskona bygg- 
nader, innan en enda sten var lagd. Mekanikern har 
sett underbara maskiner, innan en enda bit var forfar- 
digad. Det fins en tro, som haller sig till det osynliga, 
foljer den Eviges hand i naturen, hellre litar pa en mild 
forsyn an odets blinda lek, som genomtrangd af evig- 
hetens krafter ar f ylld med all f ullhet af G-nd. En sadan 
tro ofvervinner verlden, besegrar motstand och uppbyg- 
ger karakteren. Den goda boken sager : "Tron utan ger- 
ningar ar dod." Derfor behofves for en god karakters 
ntbildande, arbete, hardt arbete, uthalligt arbete. 

Gnd forser ingen menniska med en fardiggjord ka- 
rakter. Vara bevekelsegr under, vara kanslor., vara kraf- 
ter och vara bojelser folja med oss fran skapelsen, och 
ntgora materialerna hvaraf karakteren formas. Hvarje 
man och qvinna, maste genom sin fria sjelfbestamning 
ordna dessa, och pa sa satt utarbeta sin egen karakter. 

Karakterens fnllandning ar i vissa afseenden en lifs- 
gerning, men bestammelsen efter hvilken maxim en per- 
son amnar fortga, ar af nodvandighet ett hastigare verk. 
Nar en tanke vackes i vart sinne, en kansla rores i vart 
brost eller en bojelse nares i vart hjerta ; da bora vi f ora 
den infor vara goda och riitta foresatsers domstol, och 
utrona, om de aro anvandbara materialer i var karak- 
tersbyggnad. 

Vi aro icke ansvariga blott och bart for vara hand- 
lingar, utan for vara tillfallen. Den late tjenaren gjor- 
de ingenting, han forfor icke sin herres egodelar, men 
han straffades, derfor att han icke tog tillfallena i akt. 
De fordelar vi njuta,, de tillfallen vi hafva och de om- 



94 



EOEEDEAG. 



standigketer, som mota oss under lifvets flyende tim- 
mar, bora alia beaktas, ock for karakterens utbildning 
anvandas. Men den, som sa skall ordna, ock for det 
basta anvanda lifvets motande foreteelser, maste mer 
an en gang ga till myrorna, ock skada pa deras seder. 

Arbete, arbete — bkr det valsprak kan maste for a. 
Arbete ar ett noje, en valsignelse ock bland vara fordelar 
ar det en af de storste. Den som betraktar arbete som 
en borda, ar en dalig ock okunnig menniska. Haruti 
ligger ock en stor olycka. Mangen dagsverkare arbetar, 
derfor att kan ar tvimgen — icke for det goda kan kan 
astadkomma, ock den fardigket kan kan vinna, utan 
endast ock allenast for den dagspenning kan kan tjena. 
"Arbetsaraket befordrar kalsa ock viilstand, kindrar 
manga tillfallen till synd ock bidrager till trost ock sin- 
nesstyrkan under inotgangen." En lat ock sysslolos men- 
niska kar en dalig karakter ock ar djefvulens vilkga red- 
skap. 

En person skulle beratta for en prestman, kvad slags 
karl en viss medlem i forsamlingen var, ock borjade med 
att saga : "Han ar en f orskrackligt lat menniska." "Det 
ar nog", sade presten, "i den synden Hgga alia andra 
inneslutna." Det ar sant. Mangen ar fattig, okunnig, 
obildad, ra till skick ock seder, trasig, foraktad, lastbar 
ock sjuklig, emedan kan ar lat. 

Vagen till lardom ar, att lara nagot kvarje dag. 
Grif akt pa kedrade ock goda mans seder, ock lar af dem. 
Las ett kapitel ur bibeln for kvarje dag, ock du kar last 
tre kundra sextiofem pa ett ar. Sok reda pa en kisto- 
risk kandelse kvarje vecka, ock du kar femtiotva pa, ett 



KARAKTER OCH ANSEENDE. 



95 



ar. Gor dig bekant med en stor man for hvarje manad, 
och dn kanner tolf pa aret. Det var vattendroppen som 
falde klippan. Selmnderna skapa sekler, och. livarje 
dags srna omstandiglieter ratt anvanda i det goda och 
sannas tjenst, bilda karakteren. 

Det finnes en del menniskor som tro, att det ar 
fornamt att ingenting gora, ty da, mena de, skall folk 
tro att de aro herrskap. De mest beryktade man i var 
verld, hafva varit hardt arbetande personer: Napoleon, 
Wellington, Wallenstein, Washington, Bismarck, Glad- 
stone, Sir Walter Scott, Eobertson, Spurgeon, John 
Erickson, och tusende andra hafva niten att tacka for 
sina framsteg. Men den, hvars hander aro mjuka som 
svampar, emedan han aldrig vagat rora vid ett hardt 
fdremal, och hvars hjerna ar lika torn pa tankar som 
Sahara pa vatten, vager icke tnngt i karakterens vag- 
skal! 

Det ar en gyllene regel som sager : "Man bor ej be- 
doma en menniska efter hennes asigter, ntan efter det, 
hvartill hennes asigter gjort henne." 

Frimodighet ar af noden vid karakterens ntbild- 
ning. Verlden har icke alltid lagrar for goda menni- 
skor. Ganska ofta mota dessa med motstand, fordomar, 
han, list och vald ; nagon gang med smicker och ynnest, 
for att pa sa satt forma dem att rygga tillbaka, och icke 
fnllfolja sina grimdsatser. Josef och Daniel, Johan- 
nes Doparen och Paulus aro exempel nr skriften. I hi- 
storien hafva vi Hnss och Hieronymns, Latimer och 
Eidley, hvilka med gladje gingo pa balet for sin tro pa 
det ratta. Luther blef forklarad i akt (utan lagskydd), 



96 



FOREDEAG. 



derfor att han icke villa boja sig under pafvens villfa- 
relse. Thomas More halshoggs, derfor att han icke ville 
svarja en falsk ed och uraktlata sin pligt. Han dog for 
den sanning, som lefver bland bilor och svard. 

Det finnes qvinnor som besjalats af samma frimo- 
diga och hoga ande. Anna Askew lades pa pinbanken, 
men yttrade icke ett ord. da de skrufvade led fran led i 
hennes kropp. Sedan brandes hennes marterade qvar- 
lefvor pa balet. Mary Dyer blef hangd, derfor att hon 
predikade till f olivet Kristi skona evangelium. 

Den adle Sir J ohn Eliot gick med stor f rimodighet 
till doden. "Jag vill hellre", sager han, "do tiotusen 
ganger an besmitta mitt samvete." Den svaraste prof- 
ning han hade att bekampa var, da han sade farval till 
sin maka. Nar han andtligen hade stigit npp i fang- 
karran for att aka bortjtill schavotten, stalde han sig 
npp och viftade at henne med hatten, sagande: "Till 
himnielen, min alskling — till himmelen ! Och du ma- 
ste lemnas qvar i stomienP* Hvilket bevis pa stand- 
aktighet och mod. Matte nagot af denna ande falla 6f- 
ver oss ! 

Inom det vetenskapliga omradet hafva vi haft och 
ha annu dessa hjeltar, som for sin tro och ofvertygelse 
offrat allt. Sokrates domdes till doden. emedan Ate- 
narne ansago honom vara ungdomens forforare, da han 
larde dem tro pa sjalens ododlighet. Ekot af hans sista 
ord pa Atens domsplats. har annu icke forklingat. "Ti- 
den ar inne att vi ga/\ sager han, "jag till doden — I att 
lefva, men hvilken af oss, som har det basta malet, ar 
okandt till alia, utom Gud," 



EARAKTER OCH ANSEENDE. 



9; 



Bruno och Galileo behandlades med omensklig 
grymhet for sina vetenskapliga upptackter. Vesalius, 
anatomieiis grundlaggare, fick mista lifvet, derfor att 
han iippenbarade menniskokroppens beskaffenhet till 
menniskorna. Den adle Newton beskyldes for att vilja 
taga Gud af sin tron, derfor att han ivpptackte t} r ngd- 
lagen och beskref dess verkningar. Den uppfinnings- 
rike Franklin motte samma svara tillvitelser for sina 
upptackter inom elektricitetens omrade. Manga andra 
kunde anforas, hvilka haft mod och karaktersfasthet nog, 
att sta ivpp for hvad de trott och vet at vara ratt och san- 
ning. 

Men latom oss icke forirra oss bland dessa storheter 
i verlden, sa sallsynta och fa. Adelmodet och den goda 
karakteren bor komma med i hvardagslifvets sma fore- 
teelser. Hvilket mod och hvilken eftertanke fordras 
icke, for att vara strangt rattvis, motsta frestelser, tala 
sanningen af hjertat, visa oss sadana vi aro, och icke 
skrymtaktigt vilja fa verlden att tanka oss battre an vi 
aro.att lefva stilla och fornojda inom den at oss beskarda 
sferen, och icke ga ntofver vara tillgangar for att lysa 
infor verlden med lanta fjadrar. De imge man och 
kvinnor. som hafva mod att offra no jet for sedligheten, 
bara andras han for att bevara samvetsfriden och en obe- 
flackad karakter, aro samhallets juveler, hemmens pryd- 
nader, dygdens skyddshelgon, och onskligt vore om vi 
hade manga sadana; men sorgligt nog, de aro, inom 
vissa samhallen, lika siillsynta som fyrvaplingar i klof- 
vervallen. 



98 



FOEEDRAG. 



Manga gossar och flickor synas ha den tanken, att 
karakter betyder detsamma som att visa sig karlavulen, 
satta upp nasan mot skyn, svara gammalt folk sturskt 
och handla trotsigt mot 'foraldrar och husbonder, och 
for ofrigt tillbedja sitt eget vanvett. Blott man ar sjelf- 
standig och gor som man sjelf vill, da ar man afven ka- 
raktersfast. Om det ar karakter, och ett godt satt att 
ntbilda den, da ar den istadige hasten och den obevek- 
liga asnan verkliga typer af ett sadant slags karakter. 

Nej, karakter ar icke ett visst satt, eller en viss ton i 
sattet; ty "krukan, sjelfva krukan, har hon icke sin ton? 
Men hvad bevisar det annat, an att sjelfva krukan har 
sin ton. Om man nu satte fram en kmka vida mera 
stor och rar, kunde den gifva mera an en storre krukas 
storre ton? Ater — om man gjorde ronet med en icke 
allenast stor, utan en hogst dyrbar kruka, f orgylld, emal- 
jerad, blomstersirad, med drapeliga masterstycken till 
grepar — ja, om man kallade henne rikskrnka, och om 
man skrefve pa henne den ofantliga titeln i asiatisk 
stil sasom: "Den firmamentaliska alia krukors kruka ? ', 
sag mig, skulle en sadan krukas ton anda vara mera an 
en krukas ton?" Xej, en kruka ar en kruka, en asna 
en asna, sak samma huru man styr ut dem. Och en da- 
lig karakter ar dalig, sak samma huru man soker pryda 
den och skaffa den anseende. 

Hvad som derfor ar af allra storsta vigt vid karak- 
terens utbildning, ar de bestandsdelar eller egenskaper, 
som utgora karakterens materialer. Dessa aro sa om- 
sorgsfullt framstalda af Paulus i 1 Kor. 13, att ett an- 
f orande derur f orklarar hela amnet. Han sager : "Kar- 



KARAKTER OCH ANSEENDE. 



99 



leken ar langmodig och mild, karleken afundas icke, kar- 
leken f orhafver sig icke, han nppblases icke, han skickar 
sig icke ohof viskt, han soker icke sitt, han fortornas icke, 
han tillraknar icke det onda. Han glader sig icke ofver 
orattfardigheten, men han glader sig med sanningen. 
Han fordrager allting, han tror allting, han hoppas all- 
ting, han tal allting. Karleken upphor aldrig." 

Dessa egenskaper maste i mer eller mindre grad 
finnas i en god karakter. Tag hemlifvet, der visar sig 
karakteren bast. Om en man ler som en angel da han 
talar till en annans hnstru, och blanger som en rasande 
tjur, da han talar till sin egen, hvad slags karakter har 
han? Om en ung man tager i aid alia tillf alien han 
kan, att visa artighet mot en annans syster, men later 
sin egen ga i dyn, medan han sjelf gar pa det torra, hvad 
slags karakter har han? 

En god man ar mild i sitt satt, mild i omdome, 6m 
mot de lidande och arm a, trofast till sina ord, hvad han 
sager det gor han, misst anker ingen om ondt, utan tror 
gerna godt om alia. En mycket misstanksam menniska 
ar ingen god menniska ; ty misstankar aro of ta en reflek- 
tion af personens egen naturbeskaffenhet. En viss man 
gick fran ett samqvam en afton. Vid ett gathorn blef 
han varse en ful person som foljde honom, han blef oro- 
lig och radd. Slutligen motte han en polis, och genast 
anmalde han saken. Hvem var det som forfoljde honom? 
Jo, det var hans egen skugga. 

Karakterens fornamsta bestandsdelar aro — kar- 
lek, bestamdhet, saktmod, sannfardighet, rent uppsat. 
sympati, odmjukhet, hoflighet mot eller respekt for an- 



LoFC. 



100 



FOREDRAG. 



dra. Den, som i lifvets alldagliga storre eller mindre 
omstandigheter, adagalagger mest af dessa adla egen- 
skaper, och bar raed ett gladt och lugnt sinne hvarje 
motande omstandighet, den personen har en god ka- 
rakter. 

Karakterens Varde. 

Det aterstar slut li gen for oss att gifva nagra ogon- 
blicks uppmarksamhet at karakterens varde. En men- 
niska med en val utbildad karakter motsvarar sitt anda- 
nial. Hon ar sadan Gud vill hafva henne. Nar jag har 
sagt detta, da har jag ocksa sagt allt hvad jag kan saga; 
allt ofrigt maste blifva ingaende bestamningar i detta 
begrepp. Exemplet och inflytelsen af en sadan karakter 
ar vardefullare an guld och kostligare an perlor. 

En god karakter ar af samnia varde for staten, kyr- 
kan och kommunen, soni ryggbenet ar for kroppen. Den 
gifver gestalt, styrka och vardighet. Den ar en daglig 
maning till det, som ar ratt och godt, en fullstandig bor- 
gen for framgang, och ett vardefullt fastebref pa him- 
niel och lycksalighet. Gif at nationen sadana man till 
presidenter. lagstiftare, domare, ja, for alia vara embe- 
ten ? och vi hafva idealet af en stat forverkligadt. Men 
hvarifran skola vi fa dessa karakterer? Jo, fran hem- 
men, hyddorna och palatsen ! Deraf foljer, att kvinnor- 
na behofva hafva lika god karakter som mannen, deras 
infl} r telse ar lika vardefull, ja, mera an mannens, ty rno- 
dren har forsta tillfallet att gora sin inflytelse kand. 

En man bor vara manlig i sin karakter och en kvin- 
na, kvinlig. Da kvinnan vill vara manlig eller taga 
mannens plats, kallas hon vanligen en ragata, eller ett 



KARAKTER OCH ANSEENDE. 



101 



rifjern; och da mannen framtrader kvinnolikt kallar 
man honom vanligen en karing. 

Viirdet af en mans karakter ar insedd af hans sann- 
fardighet och bestamdhet. Han sager aldrig en med- 
veten osanning for att vinna fordelar eller undkomma 
svarigheter. Var tid ar misstanksam och bedraglig. 
Hum ofta hora vi icke : "Hvad varde ar i en persons 
ord ?" Skall man gora en aff ar maste man haf va egen- 
domar (fastigheter) och borgen i oandlighet, for att 
blifva betrodd — en mans blotta ja eller nej betyda in- 
genting ; ty af ven om han menar arligt, sa ar verlden sa 
full af lognare och otillforlitliga menniskor^ att man 
vagar icke tro pa nagon. Gif oss vikingaalderns tanke- 
satt tillbaka, da man hellre dog an brot sin tro ! Gif 
oss karakterer, hvars ja ar lika verkligt som individens 
sjal, for hvilka en osanning ar lika obekant, som para- 
disets lage. Men dessa vaderhanar, som folja med alia 
vindar, hvad aro de varda? Jo, de visa hvart vinden 
blaser, men dermed aro de lika ovissa som vinden; man 
vet icke hvadan den kommer eller hvart den far. Lader- 
lappens deltagande i djurens krig, omtaladt i fabeln, 
passar for dem. 

Att uttala osanning, ar blott ett satt att vara en 
lognare ; om jag genom en atbord eller handling ingif ver 
ett falskt intryck, ar jag lika mycket en lognare. Allt 
hvari genom jag framstar annorlunda, for en eller Her a 
personer, an jag verkligen ar, det ar en osanning. Att 
saga till en person: "Jag ar glad att se dig" da man i 
hjertat onskar motsatsen, ar icke blott skrymteri, utan 
osanning. All tillgjordhet ar ett bevis pa svaga och 



102 



FOREDRAG. 



opalitliga karakterer. Den som sager ett, och tanker ett 
annat, ar lik mannen som Banyan omtalar, med de tva 
ansigtena. 

Sanningen skall gora eder fria, derfor ofven san- 
ning ! 

Till karakterens varde hor ock att vara pligttrogen. 
Tank hvad varde det ligger uti medvetandet, att en per- 
son, som atagit sig att gora en sak, antingen utf or saken 
i fraga, eller ocksa gifver tillfredsstallande svar hvarfor 
det blef ogjordt. 

Vi liafva nu sokt skildra, for det forsta, karakterens 
begrepp och hvad deruti innef attas * vidare for det andra, 
huru karakteren utbildas, att kunskap, tro. och arbete 
jemte en okuflig vilja eller frimodighet ar af noden; 
samt for det tredje, vardet af en god karakter. 



SMA TING. 



GAN SKA ofta saga personer om det ena och det 
andra: "Det ar sa ringa och obetydligt, det ar 
icke vardt var uppmarksamhet." Detta kan vara sant, 
om man, som Janne Akerman* sager, "stannar plogen 
for att fanga en ratta." Men eljes harleder sig vara 
fiesta svarigheter och olyckor fran forbiseendet af det 
lilla och synbart obetydliga. 

Det gifves ingen verklig fullandning eller syme- 
trisk skonhet, sa lange nagon del saknas. Om jag for- 
lorar mitt minsta finger, sa ar handens skonhet genast 
forsvnnnen. Om ett eller bada af mina ogon ha genom 
nagon handelse fatt ett oratt lage i ogonhalan, genast 
hafva de forlorat lifligheten och formagan att uttrycka 
sjalsfornimmelserna eller kanslan hos personen; dertill 
blir hela ansigtsnttrycket forstaldt och besynnerligt. 

I naturen, historien och hos den enskilde ar det de 
sma tingen, som ntgora nnderlaget till storheten och det 
skona. Det ar icke det stora, majestatiska eller skrack- 
injagande, som utgor naturens skonhet, ntan det lilla. 
Det ar ej vulkanens dan, flodens svall och stormens 
tjut, som utfort hvad vi beundra, nej ! Det ar den lilla 
vattendroppen och den milda solstralen, som astadkom- 
mit under i naturens verld. Det var daggdroppen pa 
den spada plantan, som gjorde eken krokig for alltid. 
En liten sten kastades i floden, sma stenar och sandkorn 



104: 



FOREDRAG. 



borjade samlas onikring den. till dess en sandbank hojde 
sig, som andrade flodens riktning for alltid. Den latta 
snoflingan faller, och den svagaste kanner intet men 
deraf ; men hon lagger grunden till en drif va. som stan- 
nar iltaget i dess fart. Det var det lilla snokornet der 
uppe vid det hoga bergets topp. som borjade den skrack- 
injagande lavinen. Den rullade och rullade, blef storre 
och storre. till dess han tog med sig allt i sin vag. 

Ga ned till Kentucky, folj Green Eirer till dess du 
kommer in i Edmonson countr. och du ar vid den 
verldsberyktade Mammoth Cave ( Jattegrottan) . Stall 
dig vid hennes oppning och fraga: "'Huru har denna 
underbara grotta tillkommit ? Hvar ar arkitekten. som 
utfort ritningen. bestamt antalet af salarna. ntstakat 
hvalf ven och de hemliga gangarne ? Hvar aro arbe- 
tarne eller arbetskrafterna. som anvandts? Hvem har 
huggit grottans pelare, mnrat hennes hvalf och utfort 
konstverken i hennes salar ? Hvem har hangt hennes 
masterliga kronor, och hvilken ornamentiklara har foljts 
vid vaggarnes dekorering V 

Ingen menniskotanke har varit brydd vid planens 
bestammande. inga svettdroppar hafva fallit fran sten- 
huggares ansigten. och ingens arm har sjunkit trottad 
ned pa grund af hardt arbete. Endast han. som skadar 
i alia rum, sag nar vattendroppe efter vattendroppe 
foil, och gjorde sina marken i kalkstensbergen och for- 
made kamrarne i denna under j or dens dystert skona bo- 
ning. 

"Huru gick det da till?' 5 fragar du. Lika natur- 
ligt, som du och jag inandas den luft, i hvilken vi lefva. 



SMA TING. 



105 



Nar regu faller, s junker det sa sakta ned i jorden, och 
dervid upptager det ett visst qvantum karbolsyra som 
finnes i jordlagren. War detta med karbolsyra uppblan- 
dade vatten kommer i beroring med kalksten, sa upp- 
loses den och delar deraf bortforas. Det ar derfor allde- 
les sakert; att den aderton mil langa grottan har en 
gang varit mindre an en vanlig kaffekopp. Men under 
artusendenas lopp har vattendoppe efter vattendroppe 
fallit och sa smaningom utarbetat detta naturens under, 
som trotsar all beskrifning. 

Solstralen, denna ljusets angel, faller lattare an ett 
ejderdun, men utfor arbeten, som yerldens alia konst- 
narer icke kunna gora efter. Den ger lif och farg at 
blommor och blad, klader naturen i paraddragt, bort- 
jagar yinterns drifvor, loser backar och floder ur sina 
isiga bojor och later dem ga sjungande sin vag mot det 
stora verldshafvet. Korallerna aro till en borjan myc- 
ket sma, men de bilda oar och bankar i sjelfva den val- 
diga oceanen. 

Viinda vi oss till historien. sa visar afven den pa 
hvarje sitt blad, att sma ting gifvit upphof till verlds- 
uppskakande handelser. 

En gosse gick pa en gata i Portland och rokte en 
cigarett. NaT han hade anvandt den sa lange han ville. 
kastade han stumpen, hvilken rakade falla i en spanhog 
vid en snickareverkstad. Spanorna fattade eld, och 
inom tjugofyra timmar lag hela Portland i aska. 

Den 8 Oktober 1871 gick en kvinna i Chicago till 
sin ladugard for att mjolka sin ko, och som det var sent 
pa aftonen, tog hon sin lykta med. Kon sparkade om: 



106 



FOREDRAG. 



kull lyktan, ladugarden fattade eld, och der vid hornet 
af Koven och Jeff erson-gatorna borjade en eld, som 
rasade hela natten och hela pafoljande dagen, med en 
fasa som liknade afgrundens. Ett omrade af tva tusen 
ett hundra tunnland afbrandes,tva hundra millioner dol- 
lars varde af egendom forstordes och hundra tusen men- 
niskor blefvo hemlosa. Det ar fran denna handelse vi 
fatt sagnen: "Kon, som sparkade omkull sta'n." Har 
besannas ordspraket: "Af en liten gnista kan blifva en 
stor eld." Ett ar visst : ett ambar vatten i ratta stunden 
hade forekommit hela olyckan; men sedan det ratta 
ogonblicket var forbi, kunde ingen mensklig makt for- 
hindra den. Det var blott en liten gnista, som foil fran 
ett jernvagstag och antande bron vid Chatsworth, 111. 
Denna eldgnista blef orsaken till en af de hemskaste 
jernvagsolyckor som aro kanda. 

En bokstaf ar i och for sig ett litet ting, men en 
for mycket eller en for litet kan ha stor a foljder ibland. 
Se har nagra exempel : en man anmalde sig hos en stor 
firma och begarde varor pa kredit. Nagon af bolags- 
mannen telegraferade till en bank i staden, hvarest man- 
nen sade sig bo, och radfragade sig angaende mannens 
karakter. Han fick till svar: "Note good for any 
amount/' De mente att saga: "Not good" etc. Tele- 
grafisten satte ett e for mycket, och det kostade firman 
tusentals dollars. 

Inom teologiens omrade ha vi ett annat exempel. 
Det finnes ett ord som heter Homoiusios, och ett annat 
som heter Homousios, och hela skilnaden i orden bestar 
i en "iota" (lika med i) . Men den "iotans" vara eller 



SMA TING. 



107 



icke vara beror him m el och jord, tid och evighet, Gud, 
anglar, menniskor och djeflar. Och for denna "iota" 
hafva tusenden och ater tusenden af adla menniskor 
offrat lif och blod. Orden hafva afseende pa Kristus. 
Det ena "homoiusios" betyder, att han var lik Gud, det 
andra "homousios" att han var Grid. Om han endast 
var lik Gud, da ar forsoningen ett bedrageri, tron ett 
tomt ord, evangelium en myt och vart hopp om himmel 
och lycksalighet en torn drom, som saknar allt varde. 

Ga vi nn fran det allvarliga till det lojliga, skola 
vi se enahanda resultat. En professor skref en gang 
foljande notis pa svarta taflan : "Professor N. N. will 
meet his classes in this room to-day/' IN" agon bland gos- 
sarne sag ett tillfalle att drifva skoj med herr profes- 
sorn, och strok ut c i ordet "classes", sa att det lastes 
"lasses" (flickor). Da professorn blef varse sprattet, 
gick han upp till taflan och strok ut I, sa att det stod 
— "asses" (asnor). Pa sa satt under gick ordet de mest 
egendomliga forandringar, genom en enda bokstafs bort- 
tagande. 

Pa uppfinningarnes omrade hafva sma obetydlig- 
heter gifvit uppslag till de allra storsta resultat. Ang- 
kraften upptacktes derigenom, att en man kom att gifva 
akt pa, en kokande vattenkittel. Han varseblef huru 
angan lyfte upp locket, och derigenom leddes han att 
undersoka angans kraft. 

Teleskopet uppfanns genom en ganska egendomlig 
handelse. En liten gosse kom in i sin faders verkstad, 
der denne lagade gamla glasogon, och gossen fick tilla- 
telse att leka med glasen. Under leken kom han att 



108 



FOREDRAG. 



satta det ena framfor det andra, och fann att foremalen 
komnio honom narmare och sago stora ut. Tank nu pa 
hvilka under, som utforts genom detta instrument. 

Krutet upptacktes genom en explosion i en kemists 
laboratorium, en ren tillfallighet. Men tank pa resul- 
tatet. Tyskland har i dag kanoner, med hvilka de kun- 
na skjuta tjugo engelska mil. 

Tryckerikonsten uppfanns pa sa satt, att en man 
satt och lekte med sina barn och skar ut ord och figurer 
i barkbitar, hvilka han sedan aftryckte pa foremal, som 
voro till hands. Men om Joh. Gutenberg af Maintz 
finge sta, upp i dag och bevittna betydelsen af sin upp- 
finning, skulle han nog forvanas ofver, att hans ringa 
pahitt ledde till ett sadant resultat. 

En blick i krigens historia gifver oss likaledes en 
forestallning om betydelsen af sma ting. Vid en af 
Eoms belagringar sokte de fiendtliga spionerna, att 
finna hvar de lattast kunde bestorma staden. Till lycka 
for'dem, hade utposten pa ett temligen gynsamt stalle 
somnat, och nu sago de inga hinder for sin undersok- 
ning ; men bast de gingo traifade de plotsligt pa en hop 
ankor, och da faglarne blef vo oroade i den stilla natten. 
utstotte de ett gallt skri, som drog armens uppmark- 
samhet at det hallet. Anfallet blef omintetgjordt, och 
staden undsattes. Haraf hafva vi ordspraket om "ankan 
som raddade Eom." 

Ett af de blodigaste krig, som omtalas i den heliga 
historien, hade foljande orsak: Israels konung sande 
nagra man till amalekiternas hufvudstad, for att ut- 
trycka sitt deltagande i konungafamiljens sorg ofver 



SMA TING. 



109 



ett timadt dodsfall. Det behagade hofherrarne att taga 
fatt pa dessa judar och kalla in en barberare, hvilken 
rakade af dem skagget pa ena sidan, men lat det sitta 
kvar pa den andra. Sedan klippte de af deras rock- 
skorten och sande dem hem. Foljden af denna hand- 
ling blef ett krig, i hvilket tre maktiga nationer sande ut 
omkring 125,000 soldater, och ofver 70,000 af dem om- 
kommo. (2 Sam. 10: 4.) _ 

Det i Nor den vida kanda sjoslaget vid Svoldern 
fororsakades af en liten karleksaffar. Olaf Tryggvasson 
i Norge foralskade sig i Sigrid "Storrada" i Sverige. 
Hon var Olof Skotkonungs moder och var nu enka. 
Olaf friade till henne, och hade god ntsigt att fa henne 
som genial. Han skankte henne en stor och synbarligen 
mycket dyrbar guldring ; men det bar icke battre till an 
Sigrid fann ut att ringen ej var akta, och blef derfor 
mycket fornarmad. Nagon tid efterat mottes de vid 
Konghall pa riksgransen, och bar *samtalade de lange. 
Bland annat forekom samtal om religion, ty Olaf var 
kristen, men Sigrid hedning. Olaf ville att Sigrid 
skulle antaga hans tro, men hon nekade. Da blef den 
maktige norrmannen rasande, tog af sig handsken, slog 
henne pa mnnnen med den och sade : "Aldrig gifter jag 
mig med dig, din hundhedning V Da blef Sigrid arg 
som en katt och sade : "Detta skall blifva din bane !" 

Nagon tid derefter gifte hon sig med Sven "Tve- 
skagg", eller som han ock kallades "Tjuguskagg", ko- 
nung af Danmark. Olaf gifte sig med den fagra Tyri 
af Wenden. Nar nn Olaf skulle resa till Wenden, for 
att taga drottning Tyris egodelar i besittning, passade 



110 



FOREDRAG. 



Sigrid pa och fick "Tjuguskagg", Olof Svenske och Jarl 
Eric, att samlas vid on Svoldern, och nar Olaf reste 
hem fran Wenden, anfollo de honom, och den svaraste 
strid, som nagonsin egt rum bland Nordens vikingar, 
utkampades der. Olaf besegrade den danske och svenske 
kungen; men da Jarl Eric anfoll honom, maste han 
slutligen gifva vika och stortade sig sarad och blodande 
fran sitt statliga drakskepp, "Ormen lange", ned i dju- 
pet och forsvann for alltid. 

Ar 1562, da Frans fran Guise gjorde en resa till 
Paris, patraffade han under vagen ett sallskap refor- 
merta kristna, som voro samlade till andaktsofning i 
en lada. Det foil den lattsinnige fursten in att stalla 
till oreda bland de forsamlade. Denna hans lattsinniga 
handling hade till foljd det fasavackande borgare- och 
bondekrig, som i gr}Tnheter och omensklig framfart 
knappast haft sitt motstycke i historien. 

Fraga vi efter orsaken till trettioariga kriget, skola 
vi finna, att forsta froet till oenigheten utsaddes vid 
uppforandet af en ny kyrka i Branau i Bohmen. Der 
tandes med en liten gnista en eld, som brann i trettio ar, 
och spridde fasa och mord ofver hela Europa. Yart 
eget f adernesland fick offra manga af sina adlaste soner 
pa slagfalten i detta krig; och till sist, for att fa slut 
derpa, maste Sveas storste son, den store Gustaf Adolf, 
farga frammande jord med sitt adla blod. 

Yi kunde ur historien framleta exempel i oandlig- 
het uppa, huru sma obetydligheter hafva gifvit anled- 
ning till skakningar af hela nationer, ja, rikens fall och 
uppkomst. Men vi vilja nu ofverga till betraktelsen 



SMA TING. 



Ill 



om sma ting i forhallande till bildandet af var person- 
liga karakter. 

. Till en fullandad karakter hor iakttagandet af de 
sma tingen lika m} T cket som af de stora; ty "den som 
ar rattfardig i det lilla, han ar ock rattfardig i det mer 
ar." Det ar med karakteren som med en klocka. Boet- 
ten ma vara huru fin som heist, rubinerna akta, hjulen 
valgjorda och varaktiga; men om ett enda hjul, vore 
det aldrig sa litet, borttages, sa forsvinner urverkets 
fullkomlighet, och dess praktiska nytta upphdr. Aro 
vi forsumliga i sma ting, satta vi snart vart goda namn 
och rykte pa spel. Bekanna vi oss derjemte for kristna, 
sa, star dermed faran forenad, att Kristi evangelium 
varder forsmadadt. Ett lofte t. ex. borde aldrig brytas 
af likgiltighet, eller under den kanslan att det galler 
en obetydlig sak. Tjugofem ore aro lika betydelsefulla 
for princip, sanning och rattvisa, som ett tusen kronor. 

Det berattas om en persisk konung, som var ute i 
krig, att da armen hade lagrat sig i en by, fanns intet 
salt for matens anrattning; men kockarne gingo helt 
enkelt in i handelsboden och togo hvad de behofde ntan 
vidare. Deras handling kom till konungens kannedom, 
och han lat tillkalla mannen och gaf dem en skarp till- 
rattavisning, sagande :'"Saken ar i sig sjelf ringa; men 
vigtig for sa vidt den galler mig ; ty en konung bor all- 
tid vara rattradig, emedan han ar ett foredome for sina 
undersatar. Om han visar sig vardslos och mindre nog- 
raknad i smasaker, sa blifva de sjelf svaldiga och laglosa ; 
och om jag icke kan gora alia mina undersatar rattra- 
diga i smasaker, sa kan jag anda visa, att det gar an att 



112 



F0REDRAG. 



vara rattradig." Derpa, skickade han dem tillbaka for 
att betala saltet de tagit. 

En mycket framstaende predikant berattar foljande 
handelse fran sin barndom: "Br jag var sju ar gam- 
mal", sager han, "fick jag i uppdrag att tillse var lilla 
salubod. Under tiden gick en man forbi, som hade sma 
lamm att salja, ropande: 'Hvita oeh vackra larnm, en- 
dast en penny stycket V I min if ver att fa ett, glomde 
jag all sjelfbeharskning, tog sa en penny nr kassan och 
kopte ett lamm. Snart kom min moder och fragade mig, 
hvarifran jag fatt penningar till kopet. Jag undvek fra- 
gan genom ett svar, som stod nara gransen af en osan- 
ning; det var en osanning i GUids ogon, da jag forteg 
sjelfva verkligheten. Lammet staldes upp som en pryd- 
nad och benndrades mycket, men for mig var det en 
orsak till outsaglig angslan. Oupphorligen ljod det i 
mina oron och i mitt hjerta : c Dn skall icke stjala — du 
skall icke ljuga V Jag kande mig sa brottslig och for- 
domd i min sjal, att jag i min angest sprang npp pa ett 
holoft; der foil jag pa mina knan och bad om nad och 
forlatelse. Jag kampade och vann och fick ga derifran 
med gladje i mitt hjerta; ty jag kande verkligheten af 
Jesu ord: 'Dina synder forlatas dig/ Jag sokte npp 
min moder, talade om hvad jag gjort, bad henne om for- 
latelse och brande derpa npp lammet, medan hon grat 
gladjetarar of ver sin anger fulle son." 

Om hvarje ung gosse tankte da han frestas att saga 
den forsta osanningen, att det ar dorren oppnad till 
vanrykte och en opalitlig karakter, skulle han aldrig 
vilja betjena sig af ett osant ord. 



SMA TING. 



113 



Da James Riley vid ungefar f jorton ars alder, var 
ute pa en jernvagsresa, gaf han konduktoren en half 
biljett, och da han tillfragades hum gammal han var, 
svarade han : "Elfva kr" Konduktoren gick, och sade 
intet mera. Derefter satt James och lyssnade till,.huru 
vagnshjulen rullade pa jernvagssparet. Eatt hvad det 
var tyckte han sig hora, att hjulen sade: "Du ljuger. 
James Kiley — du ljuger, James Kiley", och han sager 
det var den svaraste jernvagsresa han haft i sitt lif. 

Det ar latt nog att inse, huru sma ting kunna hafva 
stora foljder, och derfor ar det vigtigt, att vara vaksam 
och forsigtig i sma saker. Fraga den unga damem om 
hennes forsta besok till teatern var skadligt. och hon 
skall mojligen svara: "Nej, for ingen del, det var en 
riktig njutning, och alia utforde sin sak sa val, jag var 
riktigt fort just." Om hon talar sa — och sa.tala jde 
allra fiesta — da bevisar detta, att hon redan" tagit ska- 
da. Sinnet har fatt sitt forsta intryck, oanstandig kla- 
-dedragt synes mindre afskyvard, begaret efter yttre Lyx 
har blifvit vackt, sloseri och nardfullhet aro foljderna. 

Dessa forlustelsestallens storsta forderflighet be- 
star deruti, att det onda och syndiga framstalles pa ett 
tjusande satt, och gores derigenom svarare att undkom- 
raa. Sa framstaldes brott mot Guds bud till Eva i sjelf- 
va paradiset, och snart tyckte hon sig se, hvad ingen 
menniska sedan kunnat — hon sag att tradet var godt 
att ata af. Om en af dessa kvinnor, som roa publiken 
pa teatern, komme ut pa allman gata, ikladd sin teater- 
kostym, sknlle hon genast blifva anhallen af polisen och 
arresterad. For mig ar det oforklarligt, hvarfor en och 



114 



FOREDRAG. 



samma sak ar ond ute pa gatan, men uppbygglig och 
roande inom hus. 

Fraga ynglingen, da han druckit det forsta glaset, 
om det gjorde honom nagon skada, och han skall med all 
sakerhet svara: "ISTej." Han tror sig icke sta i fara, 
och detta sakforhallande gor faran storre, ty da skall 
han lattare falla nasta gang. Det ar genom en sadan 
ringa, i mangens tanke oskyldig borjan, som alia fallna 
och ruinerade menniskor betradt lastens bana. Kanske 
ett glas vin i ett utvaldt sallskap var det forsta steget, 
men dermed lades gmnden till ett lif, som ruinerade 
helsa, hem, maka, barn, kropp och sjal. 

Tron I mig icke, sa gan med mig till Leavenworth, 
Kansas, och fraga Mr. Murray. Han tog som gosse sitt 
forsta glas, men drycken var for stark; han blef rusig 
och oregerlig, borjade slass, fiek fatt i en revolver och 
skot till dods en annan gosse. For detta enda glas fick 
en mista lifvet, flera hem forsanktes i sorg; sjelf fick 
han trada inom fangelsets dystra murar som en mor- 
dare. 

En ung man, som blef hangd for mord, sade till sin 
biktfader : "Mr jag var en helt liten gosse, tyckte jag 
om att plaga insekter och sma djur, och detta fostrade 
hos mig en viss grymhetskansla, som nadde sin hojd, da 
jag forofvade det brott, for hvilket jag nu maste mista 
lifvet." 

Alia fula vanor borja pa samma satt. Sag att en 
man tager fram sin snusdosa och bjuder ofver lag pa en 
pris snus. En nng gosse, som aldrig forr smutsat sina 
fingrar med nagot dylikt, tager nu nagra sma korn, nog 



SMA TING. 



115 



ait synas pa hans rena fingrar. Borjan ar gjord, gmn- 
den ar lagd till en af de fulaste och mest osnygga vanor 
i verlden. Snart brukar han snus i nasan, snus i mun- 
nen, och hela personen blir om en kort tid en akta snus- 
gubbe. 

Om vi tanka pa hvad som i fiesta fall ar orsaken till 
loje eller skratt, sa skola vi finna, att humoristens hela 
verld bestar af sma obetydligheter, hvilka stundom 
gransa till det foraktliga. Men vi skratta derat. Se 
har^ ett exempel : en mycket allvarsam och vigtig person 
kommer. Han star i begrepp att satta sig pa en stol^ 
men i ratta ogonblicket flyttar nagon stolen ett par fot^ 
och han satter sig — men hvar ? Jo — pa, golfvet med 
armar och ben strackta mot ho j den. 

Lika visst som sma ting knnna a ena sidan vara 
orsak till olycka och ruin samt skratt och loje, sa kunna 
de a andra sidan ocksa vara orsak till lycka, framgang 
och npphojelse. 

Den namnkunnige Fred W. Eobertson af England 
beslutade sig for att blifva predikant — derfor att en 
hund skallde pa honom. Nar han sag hum ifrigt hun- 
den skallde, kom den tanken till honom, att sa, ifrig 
borde han vara att kalla syndare till Herren; och han 
f ick ingen ro, forran han gick astad. Hum manga tusen 
som for hans skull skola prisa Gud i himlen, det kanner 
Herren allena. 

Guvernor George H. Briggs af Mass. brukade aldrig 
krage, och manga undrade derpa, ty han var en fin 
man. 



116 



F.OREDIUG. 



En gang berattade han orsaken till denna egenhet : 
"Som ung gosse", sager han, "arbetade jag i en fabrik, 
hvar manga unga man voro anstaLda, hvilka alia voro 
mycket ogudaktiga, och synnerligen begifna pa drycken- 
skap. Bland dem var en ung man, som jag tog stort 
intresse uti, och vid atskilliga tillfallen uppmanade jag 
honom att borja ett battre lif ; men allt syntes fdrgafves. 
En dag da jag samtalat med honom, blef han alldeles 
utom sig af vrede och sade : George, jag vill icke att du 
skall predika for mig langre, du super icke, det ar 
sant ; men du ar hogf ardig som en paf agel. Nar dn slu- 
tat arbetet, klader du dig i dina basta klader, satter pa 
dig en krusskjorta med krage, och gar omkring i staden 
for att bli beundrad. Om du lemnar de der finheterna, 
sa skall jag lofva att bli nykter/ Jag antog genast hans 
anbud och han slutade med att supa, hangaf sig at nyt- 
tiga studier, och blef sedermera vald till kongressman 
fran var stat. Han holl sitt lofte, och jag har aldrig 
sedan begagnat krage." 

"Det ar de tva sista tummen af en man", sager bi- 
skop Fowler, "som verlden betalar for." 

Det ar ofta smasaker som gor, att ett foretag lyc- 
kas; och iakttagandet af sma ting ar saker borgen for 
framgang, Tva personer kunna vara hvarandra jemn- 
goda i gafvor och bokligt vetande ; men den ene har for- 
magan att passa pa tillfallena, vara vanlig och forekomr- 
mande, han vinner folkets ynnest, blir framhallen och 
upphojd ; den andre ater glommes och f orbises ehuru 
mot honom ingenting kan anforas annat an godt. 

Senator Leland Sanf ord, president for Central Pa- 



SMA TING. 



117 



cific R. R. och grundlaggare af Amerikas rikaste uni- 
versitet, borjade samla sina forsta pengar genom att 
salja pepparrotter, som han graf de upp i sin faders trad- 
gar d. Peter Cooper, grundlaggaren af Cooper Institnt 
i ISTew York, borjade samla penningar genom att plocka 
och forsalja haret af kaninskinn. Jay Gould fortjente 
sina forsta penningar genom att vara springpojke at en 
landtmatare for fyrtio cents om dagen. Senator Wil- 
son fran Iowa sagade ved hos familjer i Fairfield, Iowa, 
nar han var en ung gosse. Nu ar han en af Iowas 
rikaste man. Det ar ett amerikanskt ordsprak, som sa- 
ger : "Take care of the pennies and the dollars will take 
care of themselves." 

Fern minuter ar en liten tid, men mycket kan ut- 
foras pa fern minuter. Pa fern minuter kan en stad 
sattas i brand, ett skepp borras i sank, ett menniskolif 
spillas; ja, en sjal ga forlorad. Ett ogonblicksfel kan 
skapa bekymmer for hela lifvet. Mangen ung person 
har i ett obevakadt ogonblick eller under en stor frestelse 
odelagt, hvad han sedan under hela sin lifstid icke kun- 
nat godtgora. Pa mindre tid an fern minuter kan en 
persons hela goda namn och rykte forstoras, och hela 
aterstoden af lifvet blifva en odraglig borda. 

Men om sa mycket ondt och olycksbringande kan 
utforas pa fern minuter, sa kan ock pa samma korta tid 
mycket godt utrattas. Ett beslut kan fattas, att vandra 
genom verlden som en nyttig och hederlig samfundsmed- 
lem i en kristlig forsamling. Fern minuter om morgo- 
nen Och fern minuter om aftonen gora tillsammans sex- 



118 



FOREDRAG. 



tio timmar pa ett • ar, och pa, sa lang tid kan en person 
iara ganska myeket. 

Vi torde redan hafva insett, att hemligheten af ett 
framgangsfullt och lyckligt lif beror pa, huru vi handla 
i sma saker. Det storsta som sades om George Washing- 
ton var: "He was perfect in little things." Ingen som 
ar rik, har blifvit det pa en gang, om han eljes forvarf- 
vat det arligt. Flit, omtanke och sparsamhet hafva fort 
den rike dit han ar. Den larde har ej hunnit vetandets 
hojder pa en dag; utan han har mast inlagga litet hvarje 
dag i sitt vetandes skattkammare, till dess han kom till 
den grans, da han kunde sagas vara en lard man. 

Vi vanta icke att blifva stora, i detta ords vanliga 
mening ; men om vi genom noggrannhet i sma saker 
lagga en god grand for vart lifs byggnad, och sedan 
med hvarje flyende dag lagga en eller tier a stenar i mu- 
ren, skola vi utan tvifvel fa fara till vara fader med ett 
obeflackadt namn och efterverldens valsignelse ofver 
vart minne. Vara rena seder, rattradiga handlingar och 
var upphojda karakter skola bevaras i tacksam hagkomst, 
och den Hogstes tillsagelse — "du har varit trogen i 
sma ting, ga in i din Herres gladje" — skall vara det 
ljus, som npplyser sjelfva dodsdalen. 

Onsken I derfore, mina alskade, att ega ett sorg- 
f ritt och lugnt samvete, vandren da dygdens, vaksam- 
hetens och bonens vag. Synden och det onda ar likt 
skraddarens kamel. Han ville forst hafva in hufvudet 
genom f onstret, sedan steg han in med frambenen, slut- 
ligen kom han in sa stor han var; och nar skraddaren 
borjade klaga, att det var trangt, och han tog upp for 



SMA TING. 



119 



mycket rum, svarade kamelen: "Om du icke har rum, 
sa kan du ga ut." 

Var icke likgiltig for sma ting. Af en liten gnista 
kan bli en stor eld. Genom sma synder kan lifvet for- 
felas, och himlen for evigt forloras. 



HAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT 



ELLER 



MENNISKOSLAGTET, DESS URSPRUNG OCH 



TT vi lefva och hafva tillvaro, det veta vi. "Har 



ar jag"; men hvarfor vi lefva, eller hum vi kom- 
mit hit, ar en olost gata till manga, och likgiltigt for 
annu flera. 

Menniskan har gatt langt i kannedom om verlden, 
naturen och sig sjelf; langre an hon behofde, om hela 
hennes varelse vore inskrankt till j or den och tiden. Hon 
har farit npp i ho j den, hon har genomforskat rymden, 
hon har prof vat djupet; och hennes tankar skola troli- 
gen stiga annn hogre, hennes forskningar stracka sig 
annu vidare, och hennes profvande blickar nedtranga 
annn djupare i den hemlighetsfulla skapelsen. 

Dock kommer det alltid att finnas en hojd, en om- 
krets, ett djup, som hon icke formar ofverstiga, sa lange 
dodlighetens dimmor kringvarfva hennes syn. Mycket 
rorande henne sjelf och verlden ar, och skall mojligen 
forblifva dunkelt och gatlikt. 

Rorande menniskoslagtets uppkomst eller ursprung 
rada trenne teorier : 



UTBREDNING. 




HAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT? 121 

. ; ' . Den ■ f orsta ' och allmanna ar : att Gud har skapat 
menniskari, oeh att fran ett.enda menniskopar hela jor- 
den blifvit befolkad. 

Den andra, evolutionsteorien, hvarigenom man so- 
ker adagalagga : att genom en standig vexling och am- 
nesomsattning i materien, har alltid ett hogre uppstatt 
uf ett lagre, till dess vi hunnit vart narvarande tillstand. 

Hvad menniskans ur sprung enligt denna teori be- 
traffar, sa var hon forst ett blotdjur pa hafsbottnem 
sedan en fisk, sa en odla, som krop upp pa landet, men 
gick annu pa alia fyra. Smaningom borjade hon att ga 
pa bakbenen, och drog en del af ryggraden efter sig; 
sedermera blef hon en apa och sa nagot annat — "the 
missing link"; och slutligen en menniska. I samma 
man som hnfvndet och hjernan vaxte, sa krympte "the 
tadpole" tillhopa och forsvann. Numera ga menniskor 
endast undantagsvis pa alia fyra; och i vanliga fall 
kunna de sitta pa hela stolen utan nagot hinder. Nagon 
gang kunna vissa personer vara nojda med halfva stolen 
annu ; men da har det helt andra orsaker. 

Den tredje teorien ar: att menniskoslagtet haft 
flera stamforaldrar an Adam och Eva; kanske en for 
hvar je ras ; atminstone ha cle svarte, eller negrerna, haft 
sina egna stamforaldrar. 

Skalen angifna for detta antagande aro foljande: 
(1) Den bibliska kronolgien visar; att menniskorna iun- 
nits pa jorden endast omkring 6,000 ar, och denna tid 
ar allt for kort, att f orklara alia variationer bland men- 
niskorna, sasom orsakade af en gradvis skeende utv.eck- 
ling. Denna tidrymd anses likaledes otillracklig for ett 



122 



FOREDRAG. 



par, att kunna befolka verlden. (2) De olika raserna, 
de manga skilda spraken, samt fragan hum de ha kun- 
nat komma fran det inre af Asien och till alia jordens 
lander, da dessa skiljas af stora haf, aro likaledes ofor- 
klarliga. (3) Bibeln innehaller ord och talesatt, som 
antyda att det funnits menniskor fore Adam. Adam 
var den forsta hvita menniskan, som Gud skapade, 
o. s. v. 

En stor del bland vara medmenniskor anse sadana 
sporsmal, som de oss foreliggande, vara alldeles onodiga. 
De aro sa val belatna med sitt vetande och sin tro, att 
det blir nastan upptaget som en grof forolampning mot 
dem, om nagon sager nagot, som icke harmonierar med 
deras asigter. De tro lika gerna, att Jonas svaljde hval- 
fisken, som att fisken svaljde Jonas. Det var en gang 
en gumma, som da hennes son hade fatt se i bibeln, att 
det talas om en man, som vid sin faders dod var tva ar 
aldre an fadern, sade: "Ja, det ar nog insatt for att 
profva var tro." Att ett tryckfel kunde forekomma i 
bibeln, eller ett misstag af ofversattarne, det vagade 
gumman icke tanka eller tro ; ty da hade bibeln, enligt 
hennes tro, varit vardelos helt och hallet. 

En sadan uppfattning, huru from den an forefaller 
mangen, ar likval farlig for kristendomen och en pas- 
sande jordman for villfarelse och vidskepliga forestall- 
ningar. Da jag laser 2 Kron. 21 :20 samt 22 : 1, 2 och 
sedan jemfor det med 2 Kon. 8 : 26, sa, ser jag val miss- 
taget ; men jag vinner f ortroende till bibeln, och de man 
som ofversatt den; de hafva varit sa samvetsgranna, att 
de hafva icke sokt ratta ett tydligt misstag. Sanningen 



HAR AR JAG; MEN" HUR KOM JAG HIT? 123 

ar en/ du ma finna henne hvarsomhelst i jordlagren, i 
urbergen., eller i vara heliga urkunder. Geologien har 
blifvit missforstadd, och sa har den heliga skrift; men 
lrvad geologien, ratt forstadd, uppenbarar om Gud, ar 
utan tvifvel i fullaste harmoni med Guds ord, ratt upp- 
fattadt. 

Orsaken till mitt forsok att afhandla detta amne, 
ar forst af allt personlig. Jag har for aratal sokt att 
finna en genomgaende tanke rorande vart slagte, ty det 
gifver ett icke ringa ljus ofver den heliga skrift. Da jag 
nu andtligen hunnit sammanfatta result atet af mina 
forskningar, onskar jag med denna forelasning, om moj- 
ligt, gagna andra dermed. Det mesta jag vagar hoppas 
ar, att kunna vacka intresse hos de yngre bland mina 
ahorare for studium af de amnen, som jag kommer att 
vidrora; hvilka enligt mitt formenande, aro bade in- 
tressanta och nyttiga. Att gifva eder nagot uttomman- 
de eller absolut visst rorande atskilliga punkter, det 
kan jag icke lofva: att tro sig kunna det, vore minst 
sagt formatet; 

De punkter jag amnar forsvara aro foljande: 

(1) Verlden ar skapad, och ar icke en ntveckling 
af ett evigt grundamne. 

(2) Adam var den forsta menniskan. 

(3) Menniskornas urhem ar i Asien. 

(4) Att en allman ofversvamning, som af oss kal- 
las syndafloden, har egt rum pa jorden. 

(5) Att hela menniskoslagtet ar af ett blod, hum 
olika de an ma vara, till hudfarg, seder och tungomal. 



124 



FOREDRAG. 



. Vi vilja forst undersoka den ofta anforda teorien, 
om flera stamforaldrar. Orsaken hartill ar den, att 
bland larda och vetenskapsman har denna teori vunnit 
en sadan utbredning, att det har till och med ansetts 
som afgjordt, att den ar sann. Dertill star den i ett 
sadant forhallande till den Darwinska hypotesen, att vi 
bora gifva den foretradet. 

Peyrerius eller Peirer far val anses som en bland 
de forsta som nagonsin behandlat detta amne. Han ut- 
gaf i Paris ar 1655, en bok pa latin, med titeln: "Pro 
Ada?nita. JJ Aret derpa ntgaf samme forfattare ett till- 
lagg till boken, och hela arbetet ntgafs i London. Till- 
lagget ntgjorde ett forsok, att bevisa med bibeln, att 
menniskor fnnnos fore Adam. 

Hans forsta bevis ar Eom. 5 : 12, der det heter : 
"Derfore, sasom genom en menniska synden har kom- 
mit i verlden och genom synden doden, och doden sa 
har kommit till alia menniskor, emedan de alia hafva 
syndat." Adam var alltsa den som forde synden i verl- 
den, ty i 14:de versen sages det, att synden var Adams 
ofvertriidelse. I 13:de versen antydes en lag som var 
gifven till Adam, en naturlig lag — icke Mose lag. Da 
det vidare heter, att "allt intill lagen var synd i verl- 
den", sa ar val klart, att det maste hafva funnits men- 
niskor, som begatt dessa synder. Dessa synder begang- 
na fore lagen voro materiela och aktnela ; synderna efter 
Adam och genom honom voro tillraknade, formela och 
legala. De voro tillfalliga, i likhet med Adams synd. 
Doden var i verlden fore Adam, men detta berodde pa, 
att Adams synd var forvantad. Detta antagande ar 



HAR AR JAG ; MEN IIUR KOM JAGt HIT ? 125 

nodvandigt, pa det att alia menniskor skulle blifva del- 
aktiga af fralsningen i Kristus. Det bor anmarkas, att 
doden fore Adam hade intet herravalde. Hon saknade 
sin udd. Adam var den forsta menniska i samma me- 
ning som Kristns var den andra; ty Adam var en fdre- 
bild till Kristus. 

Alia menniskor aro af ett blod i denna meningv att 
de aro af samma substans eller materia. Judarne har- 
stamma fran Adam och hedningarne fran de for-adam- 
itiske faderna. Forsta kapitlet i forsta Mose bok hand- 
lar om hedningarnes nrsprung, det andra kapitlet om 
judarnes. Hedningarne voro jordens urinnevanare, ska- 
pade af Gud i alia land. Adam, judarnes fader, var 
gjord af lera med Guds egen hand.. Tillvaron af f or> 
adamitiske menniskor ar bestyrkt vidare, deraf att Kain 
fruktade att bli ihjelslagen, sedan han mordat sin bro- 
der ; samt att han gick till ett f rammande folk och tog 
sig hustru. S}mdafloden var endast en delvis ofver- 
sv'amning af jorden, och drabbade judarne endast. Detta 
ar den larde mannens tanke om saken. 

Det behofves icke manga ord for att vederlagga 
hela denna lara. Att synd fanns i verlden fore Adams 
synd, det tro vi nog alia; men i stallet for att menni- 
skor skulle ha begatt den, sa var det djefvulen, som syn- 
dade fran begynnelsen. Detta enda uttalande, kullsto- 
ter grunden for det anforda antagandet, att menniskor 
funnits fore Adam; ty det sages ingenstades i bibeln, 
att det var menniskor, som hade begatt den synd, som 
fanns fore Adam. Skulle det sedan visas, att den lag 
som Paulus omtalar, icke var lagen till Adam, utan 



126 



FQREDRAG. 



Mose lag, da, hafva vi dubbla bevis for darskapen af 
Peirerii lara. Vidare f raga vi : hvar star det, att Kain 
tog hustru i frammande land? 

Det ar latt att inse, att en annan orsak maste ligga 
till grand for dessa hans forsok, an en ratt bibeltolk- 
ning. Han onskade nemligen tillbakatranga tiden for 
menniskornas uppkomst nagra tusen ar; ty derigenom 
skulle en mangd vetenskapliga berakningar synas mera 
tillforlitliga. Fa vi dertill flera * stamf oraldrar, da, ar 
menniskorasernas uppkomst lattare att forklara. Ar 
dertill s}^ndafloden en lokal ofversvamning, da, aro pa, en 
gang alia fragor angaende jordens befolkning latta att 
besvara. Men jag har icke mycken ald:ning for den 
teori, som ar skapad endast och allenast for beqvamlig- 
hets skull. Vi skola derfor soka framstalla nagra bevis 
for antagandet af menniskornas harstamning fran ett 
par. 

Bibeln betonar menniskoslagtets enhet sa starkt, 
att den till och med icke later kvinnan skapas sjelfstan- 
digt, utan framga, fran mannen. 

Den forsta fragan vi fa att besvara, sa fort vi pa- 
yrka enheten af menniskoslagtet ar denna : hum hafva 
de olika raserna uppkommit? En hvit menniska blir 
aldrig svart, hvart hon an kommer i verlden, och en 
svart blir aldrig hvit, sages det; men vi hafva bade 
svarta och hvita, och hvarif ran hafva de kommit ? 

SVARIGHETERNA AF EN" RIKTIG INDELNTNG AF RASERNA. 

Forst kanske vi borde fraga huru manga raser ha vi 
i verkligheten ? Ja, hvem kan svara harpa. Den Blu- 



HAR ar jag; men hur kom jag hit? 127 



menbachska femdelningen, som vi vanligen folja, ar 
visst icke allmant erkand. Cuvier antager endast tre 
raser i det han forklarar, att den malayiska och ameri- 
kanska rasen endast arc- afarter af den kaukasiska, mon- 
goliska och eiopiska. Nagra larde hafva antagit ofver 
trettio olika raser. Burmeister nnderstoder den Bm- 
menbacliska femdelningen och sager, att den ar icke 
blott fysisk, utan geografisk-fysisk. 

Se har nagra bevis, som i anledning haraf, anforas 
mot slagtets enhet. Forst hndfargen; for det andra, 
hnfvndskalens form, hvilkens alia variationer likval kun- 
na hanforas till tre bestamda afdelningar, nemligen: 
den ovdla, den sferiska och den elliptisha. Harmed star 
den Camperska ansigtsvinkeln i ett nara sammanhang, 
hvilken brukar vara hos den ovala formen 83 — 85 gra- 
der, hos den sferiska 80, och hos den elliptiska icke myc- 
ket ofver 75 grader. 

Till stod for slagtets enhet kan anforas, att 
dessa olikheter sammanfalla icke med hndfargen, och 
ofvergangarne aro mycket obestamda. Man har derfor 
i nyare tid indelat menniskorna, efter den egentliga huf- 
vndskalsurhalkningen och den stora hjernans mellersta 
hnfvndlob, i langhufvade och rundhnfvade (icke trind- 
skallar), och inom dessa afdelningar, i anledning af tan- 
dernas stallning, skiljt mellan nationer med lodratt sit- 
tande tander, och med snedt sittande tander. Men 
efter denna indelning komma kineser, japaneser, gron- 
landare, negrer och amerikanska folkslag i samma 
klass. Haraf synes, hum vansklig indelningen af 
menniskoslagtet i vissa raser ar. Nar derfor olik- 



128 



FOREDRAG. 



heterna. synas vara sa litet konstanta, och hudfargens 
variation ar nastan den enda fast bestaende grnnden 
for indelning, men att afven den liar sina dfvergan- 
gax* sasom vi t. ex. finna hos hottentotterna, hvilka, 
jemforda med negrerna, hafva en ljusare brim farg 
— -da blir i sanning afven detta ett mycket svagt bevis 
mot slagtets enhet. 

Att icke hudfargen eller hufvudskalens form ar na- 
got afgorande bevis mot slagtets enhet, det tro vi oss 
kunna bevisa ; och alldenstimd det ar sa mycket annat, 
som talar for denna enhet, sa, vore vi nastan nodsakade 
att antaga denna teori i alia fall, afven om vi icke alls 
kunde forklara orsaken till olikheterna i hudfarg och 
hufvudets skapnad. 

Orsaken till olikheterna. 

Menniskan ar fran zoologisk synpunkt betraktad, 
endast ett djur, och som sadant, ar hon underkastad alia 
de inflytelser, som andra i verlden lefvande varelser aro. 
Kunna vi derfor uppvisa, att bade vaxter och djur ge- 
nomga stora forandringar pa grund af naringsmedel, 
klimat och hvarjehanda andra forhallanden, da blir det 
ett icke ringa stod for mojligheten af dylika forandrin- 
gar afven hos menniskan. 

Lat oss borja med att hanvisa till vissa tradslag. 
I Danmark t. ex. hafva nastan alia tallskogar dott ut, 
och loftrad af olika slag hafva uppvuxit pa samma 
mark. Pa manga stallen i Amerika, isynnerhet i Mis- 
sissippi och Virginia, hafva lof skogarne dott ut, och 
stora tallskogar hafva uppvuxit i deras stalle. Hvad ar 



HAR AR JAG; MEN" HUR KOM JAQ HIT? 129 

orsaken hartill? Mycket enkel: det ena traslaget nares 
af amnen, olika fran andra, sa att nar j or den och luften 
aro utarmade pa ett slags naringsmedel, finnes ofver- 
flod af ett annat, och. sa uppstar den ene pa den andres 
graf. 

Tag potatisen, som ett annu klarare exempel pa na- 
turens inflytelse. Peru ar potatisens hemland; der 
vaxer den i sitt naturliga tillstand; den ar mycket gif- 
tig, och som en foljd deraf ar den af liten nytta. Men 
Sir Walter Ealeigh forde den till Europa; och derifran 
har den spridt sig till alia jordens lander, och utgor en 
sa, omfattande bestandsdel bland fodoamnen, att vi 
skulle nastan sta radvilla, om den toges ifran oss. Un- 
der tidernas lopp har den utvecklats till farg, form och 
storlek sa underbart, att intet mera underbart fore- 
kommer bland inenniskorna, hvad hudfarg och hufvu- 
dets skapnad betraffar. 

Yidare lat oss betrakta hasten. Detta adla och 
statliga djurs historia ar foga kand. Gortez forde hit 
de for sta till Amerika ar 1520, och sedan dess hafva de 
fortplantats ovanligt hastigt. J a, det har till och med 
gatt derhan, att stora hjordar af vilda hastar patraffas 
pa slatterna bade i Syd- och Nordamerika. Man traffar 
nu afkomlingar fran dessa forsta, af de mest vaxlande 
typer, bade hvad farg, storlek och andra egenskaper be- 
traffar, och likval har denna forandring forsiggatt pa 
mindre an 400 ar. 

Kalkonen, hvars egentliga hemland ar Amerika, 
har, sedan den blifvit ford till olika land, forandrats 
sa, underbart, att hos den kan en mycket storre grad af 



130 



FOREDRAGr. 



olikhet forsporjas an hos menniskor af olika raser. Om 
klimat, naringsmedel och andra forhallanden kunna ut- 
ofva en sadan infiytelse pa vaxter och djur, hvarfor icke 
likaledes pa menniskorna? Att menniskorna aro lju- 
sare i kalla klimat och morkare i varma, det veta vi alia ; 
huru langt detta liar medverkat till rasernas uppkomst, 
torde vara svart att kunna klargora, men att det har 
stor betydelse kan icke fornekas. 

Det finnes manga starka bevis for slagtets gemen- 
samma harstamning, som vida ofvervaga alia invand- 
ningar. Har aro nagra: forst, den enda arten (species) , 
som alia menniskor tillhora, och hvars raser icke aro 
skarpare atskilda, an att de likval visa sina ofvergangar, 
till den grad, att till och med amerikanarne, som er> 
naturforskare forklarar for en sarskild ras, af en an- 
nan forenas med den mongoliska. Enligt Burmeistei 
hafva alia menniskor lika manga tander, tar, bemoch 
kotor, och ofverensstamma afven i dessa delars inbor- 
des forhallanden. Menniskoslagtets gemensamma ur- 
sprung bestyrkes vidare genom den markvardiga ofver- 
ensstammelsen emellan de aldsta sagor bland olika folk. 
Efter var kannedom om dessa sagor, dromma de alia 
om en gudarnes gyllene tidsalder, som ar mytologiskt 
utbildad, men hvaruti man dock ganska val kan igen- 
kanna en ofverensstammelse med de antediluvianska 
patriarkernas tid. Likasa ar berattelsen om syndanoden 
och Noah med hans tre soner, vidt utbredd. 

I de olika spraken har man velat se bevis bade for 
och emot menniskoslagtets enhet. Filologien har, a ena 
sidan, icke kunnat uppvisa nagot ursprak, fran hvilket 



HAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT? 131 

alia andra hafva harledts, men a andra sidan har anda 
sprakforskningen visat, att sprak uppkomma och do, 
samt att alia nu kanda sprak kunna hanforas till nagon 
af foljande tre sprakstammar, nemligen: den indo-eu- 
ropeiska eller arianska, den semitiska och den allofylli- 
anska eller turanianska stammen. Detta resultat kan 
till och med vara bevis nog for sprakens enhet. 

Hvad sprak Adam talade kommer nog alltid att 
forblifva en gata, ocli om detta sprak finnes kvar till 
nagon del, eller om det ar belt och hallet ntdodt, kan 
heller ingen menniska saga. 

Det torde vara af sa stort intresse till oss alia, att 
vi kunde anses rattfardigade uti, att just har nagot 
or da om sprakets nppkomst. 

Det gifves tre olika teorier rorande denna sak. 
(1) Spraket ar medskapadt. (2) Det ar ett resnltat af 
samvaro med andra varelser och efterharmningar af 
ljud. (3) Spraket ar en direkt uppenbarelse till men- 
niskan fran Gud. 

Att icke spraket var medskapadt, torde vara latt 
nog att forsta; ehnru jag formodar, att de fiesta menni- 
skor hysa den tron. Men hade spraket varit innate eller 
medskapadt, da hade det ocksa helt sakert varit oforan- 
derligt. De naturliga och medskapade ljuden aro lika 
i alia land, bade bland menniskor och djur. Hundens 
skallande, tnppens galande och hastens gnaggande aro 
lika i alia land. Menniskans grat, skratt och klagoljnd 
aro ocksa lika. 

Hade det forsta spraket varit en nppenbarelse, da 



132 



FOREDRAG. 



hade hvarje nytt sprak mast vara en ny uppenbarelse, 
och vi vet a, att sa ar ej forhallandet. 

Det mest troliga, och pa basta grander stodda anta- 
gandet ar, att spraket ar ett resultat af Gudagifna for- 
mogenheter hos menniskan. Ordet menniska betecknar 
en tankande varelse. Nar derfor menniskan t. ex. ser 
en hast springa, komma genast tva ting for tanken: 
hasten och hans rorelse. Orden aro sa forbundna med 
vara tankar, att de sagas vara uttryck for tankarne. Att 
dessa tankar ljudligt uttalades, torde vara ett forhal- 
lande, som harledde sig fran de ljud, menniskan fornam 
omkring sig, i stormens brus, i askans dunder, i larkans 
drillar, i skogens sus och backens sprang. 

Larda man pasta, att det icke finnes mera an tjugo 
egentliga iirljnd, och for dessa finnas tvenne kallor: 
den ena ar de redan namnda natnrljuden, hvilka kunna 
efterharmas, den andra ar uttryck af vara egna kanslor, 
de sa kallade inter jektionerna. Det ar natnrligt for oss ; 
att nttrycka vara kanslor i ofverensstammelse med om- 
standigheterna. Om jag ar vittne till en olyckshandelse, 
sa faller det af sig sjelft, att saga : Ah ! ! Uh ! o. s. v. 

Att menniskan sjelf ar npphofvet till spraket, eller 
med andra ord : att spraket ar ett resultat af Gudagifna 
formogenheter i menniskan, det ar alldeles visst. Men- 
niskan kan skapa ord och meningar, som aro nya, annu 
i vara dagar. Haruti ligger ju ocksa, grunden till moj- 
ligheten af nya sprak. 

Menniskan ar icke en produkt af lagre varelser 
utan fornuft, men hon framtrader fullkomlig och rikt 
utrustad pa en gang. 



HAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT? 133 

Att det skulle ligga nagot nedsattande for den 
kristna tron, att lata Adam framtrada utan ett sprak, 
det kan jag icke inse. Vara vetenskaper aro ju produk- 
ten af arhundradens forskning; men icke utgor det na- 
gon orsak, hvarfor vi skulle ringakta den. Det ar helt 
naturligt, att Adam, fri som han var fran alia brister, 
hvilka mi besvara menskligheten, kunde med en forva- 
nande hastighet utveckla denna formogenhet. Det tor- 
de ocksa kunna sparas exempel i bibeln harpa, sasom da 
Gnd lat Adam gifva djnren namn och da kvinnan gafs 
at honom, var han strax fardig med ett passande namn 
afven for henne. Det var icke Gud, ntan Adam som 
uppfann namnen. 

Af filologien lara vi, att sprak uppsta, vaxa och 
blifva rikare inom sig sjelfva, pa samma gang de blifva 
flera till antalet,, samt att folk, som i vara dagar aro vidt 
skilda, fordom haft en mycket nara anslntning till hvar- 
andra, ja, bott under samma tak sa att saga. Detta blir 
da ett icke ringa bevis for menniskoslagtets enhet. 

Om jag icke kan uppvisa nagon egentlig slagtskap 
mellan de tre stora sprakstammarne, som finnas i verl- 
den, sa bevisar det anda icke, att en sadan icke har fun- 
nits. For bibelns talesatt, ar det en verklig forman, att 
ett sadant sammanhang icke har kunnat uppvisas, ty 
derigenom har sprakforbistringen vid Babel blifvit un- 
derstock. Anda till den tiden hade verlden endast ett 
tungomal. 1 Mos. 11:1. 

Hvarken hudf argen eller sprakolikheten aro saledes 
afgorancle bevis emot menniskoslagtets enhet. Vidare 
bora vi ihagkomma, att sadana man som Darwin, Hux- 



134 



FOREDRAG. 



ley, Hackel ocli Spencer finna ingen svarighet alls uti 
att lata hela den menskliga familjen med alia sina varia- 
tioner,, framga fran ett enda fro eller uramne. Da sa- 
ledes den ene vetenskapsmannen uppstar emot den an- 
dre, kunna vi noja oss med att vara askadare ocli se 
hum dessa bibelstridiga teorier forgora hvarandra, un- 
der det den uppenbarade sanningen lefver och vinner 
gehor i verlden. Vi bora komma ihag, att var bibel alls 
icke fordrar, att vi skola tro, att Adam var antingen 
hvit eller svart. ISTej ! Sjelfva namnet Adam — rod 
jord — torde angifva hans hndfarg. 

Det mest troliga ar, att Adams hvita afkomlingar 
hafva genom klimatets ocli naringsamnenas inflytelse 
fatt sin ljusa ocli livita lmdfarg, ocli att de svarta ha 
under den tropiska hettan kommit att nnderga en for- 
andring at motsatt hall. 

Det sista, och i min tanke det starkaste beviset for 
menniskoslagtets enhet, ar fruktsamheten af de olika 
rasernas forening. Den svartaste neger och den mest 
Ijuslockige kaukas lagga inga hinder i vagen har. Na- 
turen liar sin egen lag, och ar den trogen, vare sig vi 
menniskor forsta den eller ej. 

Kraften af detta bevis blir tydlig, da vi tanka pa 
forsoken, att hos djur och blommor frambringa nya ar- 
ter. Exempel bland djuren ar den s. k. mulasnan. Hos 
blommorna ar forsoket lika fafangt i hvarje fall. 

I forening med slagtets enhet uppstar fragan om: 

Menniskoslagtets alder. 
Eorande denna fraga aro vi ganska ilia lottade, 
hvad bevis betraffar, ty vi ha ingen historia till hjelp 



HAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT? 135 

ocli inga uttalanden i vara heliga urkunder, som saga 
med nagon bestamdhet, Irani lange menniskan funnits 
till. Det allmanna antagandet, att verlden har statt i 
6,000 ar endast, ar ingenstades fordradt eller pastatt i 
var bibel. Men af de fa kronologiska uppgifter som 
finnas, hafva vi i allmanhet enats om, att menniskor 
lefvat ungefar sa lange pa j or den. Yi bora dock ihag- 
komma, att 1,000 ar mer eller mindre i denna gra forn- 
tid, betyda icke sa mycket. Vi hafva ingen tillforlitlig 
historia, som stracker sig tillbaka mycket ofver 1,000 
ar fore Kristus. Och vi veta absolut intet om Adam, 
ntom hvad Guds ord upplysa oss om. 

IsTar vi derfor skola borja lasa vart slagtes tidigaste 
historia, maste vi hanvanda oss till de fornminnen, som 
blifvit funna, och bedja vara vetenskapsman, att lasa 
for oss cleras tysta sprak. Detta blir da geologiens npp- 
drag i forsta hand. 

Den mosaiska berattelsen om skapelsedagarne, ellei 
ordningen for tingens framtradande, ar enligt Cuvier, 
McCousland och manga framstaende vetenskapsman, 
alldeles riktig och i harmoni med geologiens npptack- 
ter. Alia vittnesbord aro enstammiga deri, att menni- 
skan ar sista lanken i kedjan, sa att saga. Men huru 
lange har hon da funnits, och pa hvad satt skall man 
bevisa hennes alder? 

Jo, jordskorpan bestar af olika lager, och dessa 
jordlager, eller kanske rattare berg och jordlager, aro 
af olika aldrar, sa att ett hogre liggande lager alltid ar 
yngre an ett som ligger djupare. Vara vetenskapsman 
benamna dem med manga och olika namn, Forst delas 



136 



FOREDRAG. 



de i f yra perioder, och kallas : primara, sekundara, ter- 
tiara och qvartiara. 

Till de primara formationerna hora: (1) Asoiska 
eller Cambriska. (2) Siluriska, undre och of re. (3) 
Devoniska, eller den gamla roda sandstenen. (4) Kar- 
bonifera eller kolformationen. (5) Permiska. 

SeJcunddra: (1) Trias. (2) Oolit. (3) Krit- eller 
kalkformationen. 

Tertiara innef atta : (1) Eocena eller lagre tertiara. 
(2) Meiocena eller mellanliggande tertiara. (3) Pleio- 
cena eller bfre tertiara. 

Qvaridrna eller Pleistocena ytliga lager. Som det 
icke alls tjenar var sak, att ga djupare i detta amne, 
kunna vi noja oss med att under soka, i hvilken period 
jorden var passande for menniskan; och da fa vi veta, 
att med den tertiara perioden aro alia vilkor uppfyllda, 
for att menniskan skall kunna lefva. 

Hum skall jag kunna veta nar menniskan forst 
f ramtradde ? Jo, jag patraffar t. ex. vid graining i jor- 
den ett menniskoskelett eller ett menniskoben, sag en 
hufvudskalle, eller nagot af en menniska forfardigadt 
redskap, och sa, snart jag funnit ut huru lange det tagit 
att bilda jordlagret, som ofvertacker fyndet, sa vet jag 
huru lange det legat der, och dermed ocksa i det narma- 
ste dess alder. Forskningen har forsett oss med manga 
sadana f ynd och f ornminnen, sasom t. ex. : palbyggna- 
derna vid stranden af Zurichersjon, den mycket om- 
skrifne ]STeander-dalmannen, fynden i Somme-dalen, 
skeletten i New Orleans och andra stallen i Mississippi- 
dalen jemte hundrade andra. 



EAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT? 137 

Forst maste jag, vid beraknandet af fyndens alder, 
vara alldeles viss, att jordlagren hvari de finnas, aro 
ororda; ty derpa beror mycket. Dertill bor jag hafva 
reda pa, hum den jord, som betacker dem, kommit dit ; 
om det skett genom vattenstrommar, som fort den dit, 
eller genom en langsam tillvaxt af jordlagren. Lat oss 
da under soka, hvad palbyggnaderna ha att. fortalja. De 
aro ofvertackta med ett omkring tva fot tjockt dylager. 
I dessa har man funnit stenyxor, stenhamrar, flinta och 
andra stenarter, redskap af ben och horn, tander, roda 
karl af brand lera m. m. ; afvensa olika delar af men- 
niskoskeletter. 

Dessa ha da enligt alia tecken tillhort stenalderns 
folk, och denna tidsperiod ligger ju borto'm jern- och 
bronsaldern. Skulle vi da i var berakning gifva ett 
tusen ar till hvarje alder, sa komma vi anda icke mera 
an 2,000 ar fore Kristns, och att stenaldern icke ligger 
langre tillbaka, det ar alldeles visst. Men da aro vi lik- 
val 500 ar eller mera pa denna sidan syndafloden. Den 
analysering man anstallt af hufvudskallar bevisar, att 
den ar lik nutida Schweizares och dessa tillhora den 
kelto-germanska folkstammen, som visar tillbaka till 
det inre af Asien. Geologerna simile, enligt sina berak- 
ningar, fa dessa palbyggnaders alder till fran 6 till 11 
tusen ar. 

For nagra ar sedan fann man skelettet af en man 
vid New Orleans, 16 fot under rotterna af en cypress, 
och enligt sitt lage simile det varit tusentals ar gam- 
malt, men genom att narmare undersoka detsamma 



138 



FOREDRAG. 



fann man ; att det tillhorde den nu lefvande amerikan- 
ska rasen. 

Pa ett annat stalle i Mississippi-dalen fann man 
for nagra ar sedan ett annat skelett pa 60 fots djup, 
hvilket pa grund deraf beraknades vara 60,000 ar gam- 
malt. Men nar Carl Lyell besokte platsen i vetenska- 
pens intresse, fann han, att pa en hojd strax ofvanom 
var en indiansk graf plats, ocli att skelettet genom jor- 
dens bortskoljande, fallit ntfor branten ocli kommit i 
denna djupa hala, som sedermera blifvit nppfylld af 
jord. Lyell forsakrar, att det varit en verklig indian ocli 
kunde icke vara ofver 150 ar gammalt. Det liar ofta 
handt att doda kroppar blifvit forstenade pa en mycket 
kort tid. Tva sadana fall berattas fran Florida, der 
tvenne personer upptogos lielt ocli hallet petrif icerade ;* 
de hade icke varit begrafna niera an 20 ar, och manga 
funnos som hade kant dem i lifstiden. Vetenskapen 
skulle i vanliga fall sagt, att de voro nera tnsen ar 
gamla. 

Det mest i ogonen fallande bevis pa vetenskapsmans 
misstag, och huru de kunna bedragas, ar val anda den sa 
kallade "jatten" som hittades i en af de ostra staterna. 
Atskilliga larde fran Harvard och Yale imiversiteten 
examinerade honom. Han forklarades vara en lemning 
af ett forganget slagte, och ansags vara af ovanligt hog 
alder. Ja, han till och med forevisades i atskilliga 
storre stader. Till sist kom sanningen fram: jatten 
var huggen af sandsten nte i vestern och ford hit at 
ostern samt hemligen nedgrafcl i ett karr ; och efter 



HAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT? 139 



nagon tid upptagen, med ofvan anforda result at. Det 
hela var endast ett skojstreck. 

Harmed har jag nu ingalunda velat forlojliga den 
geologiska ocli arkeologiska forskningen, utan endast 
visat huru ytterst forsigtiga vi bora vara, i att antaga 
som verkligheter, utsagor af man, som vid bestamman- 
det af menniskoslagtets alder variera fran 10 till 100 
tusen ar, och vid jordens alder variera fran 45 millio- 
ner till 600 millioner ar. Tala om vetenskap — ar 
sadant vetenskap? Hvad aro "Mose misstag" — om 
han gjort nagra — da man jemfor dem med dessa? 
For min del foredrager jag annu att lita pa Guds up- 
penbarelser genom Moses. 

Menniskoslagtets utbredning. 

Yi hafva tvenne begynnelser, sa att saga. En med 
Adam, den andra med Noah. Om syndafloden var all- 
man eller partiel betyder foga; strackte den sig ofver 
den bebodda verlden. sa fyller den alia antydningar om 
lienne. som finnas derom i bibeln. Att en sadan flod ar 
en Yerklighet. fa vi veta af alia folks aldsta sagor, saval 
som af vetenskapen och den heliga skrift. Att jorden 
varit ofversvanimad af vatten moter ingen motsagelse 
fran vetenskapen; den tviirtom pastar, att sa har varit 
forhallandet. Huru denna flod astadkoms. ar en annan 
fraga. Xagra antaga, att stora ismassor hafva lossnat 
uppe pa fj alien och bergtopparna samt genom att ned- 
skrida i hafvet, trangt vattenmassorna in ofver landet. 
Det enklaste antagandet torde vara, att med djupets 
kallor menas hafvet, samt att hafsbottnen hojde sig, 
under det landet samtidigt sjonk, och vattnet pa sa siitt 



140 



FOREDRAG. 



ofvertackte landet. Detta tillintetgor hvarken undrct 
eller forutsagelsen om floden. Nagra hafva trott, att 
hela atmosferen forvandlades till vatten, for att dranka 
jorden. Lnften ar ju full' af oxygen och hydrogen, 85 
delar af den forra och 15 af den senare utgora vatten. 

Harstamma alia nu lefvande menniskor fran Noahs 
tre soner ? Lat oss se. Sems barn voro : Elam, Assur, 
Arpaksad, Lud och Aram. Elam och efterkommande 
bosatte sig oster om Persiska viken. Assur grundlade 
det Assyriska riket. Arpaksad bosatte sig i norra As- 
syrien och Kaldeen. Selah, Arpaksads son, bodde vid 
ofra andan af Persiska viken. Selahs son hette Eber; 
han bosatte sig oster om Eufrat. Eber eller Heber f odde 
tva soner: Peleg och Joktan. Joktans soner voro: Al- 
modad, som bodde i mellersta Arabien ; Salef bodde nara 
det allbekanta Mekka ; Hazarmavet i sodra Arabien. Ja- 
rah bodde nere vid Persiska viken; Hadoram pa Ara- 
biens sydkust. Usal bodde i Jemen i s. v. Arabien. Di- 
kelas afkomlingar iiro de s. k. Dulkhelita af Limyor. 
Obal bosatte sig norr om Mekka ; Abimael, i staden Ma- 
lai nara Medina; Leba (eller Seba), i landet sydvest om 
Arabien. Ofir bodde pa kusten vid Aden; Havila vid 
Eoda hafvet. Jobab i det fordna Kattabonia, i Arabien. 
Peleg var Ebers son, och pa hans tid delades jorden, 
sages det; men hvad denna delning innebar ar icke latt 
att afgora. Det kan hafva afseende pa sprakforbistrin- 
gen vid Babel, men det kan ocksa hafva afseende pa 
stora jordskalf, genom hvilka sammanhangande verlds- 
delar sonderfollo och atskildes genom hafvets intran- 
gande. 



BAR AR JAG; MEN HUR KOM JAG HIT? 141 

Sems fjerde son, Lrud, bosatte sig i Lydien eller 
Mindre Asien vid Ageiska viken. Ararn, Sems femte 
son, bodde i och omkring Damaskus. Arams barn voro 
TJz, Hul, Geter och Mas. Uz bodde i Kaldeen invid 
arabiska gransen. Om Geter vet man icke med visshet, 
lmruvida han var bosatt i Armenien, eller oster om Jor- 
dan. Hul bodde nara sjon Huleh ; norr om Palestina. 
Mas bodde i norra Mesopotamien. Sems afkomlingar 
befolkade den del af j or den, som str acker sig fran Me- 
delhafvet till Indiska oceanen eller Arabiska hafvet, och 
innefattar Syrien, Assyrien, Kaldeen, Arabien och en 
del af Mesopotamien. Denna familj delas i tre stora 
delar, arameer, araber och ebreer. 

Ham (brand, svart). Om han var svart eller mork 
fran fodelsen vet man icke. Vore detta afgjordt da hade 
vi inga behof af flera vittnen, men det troliga ar, att 
Hams afkomlingar hafva morknat mer och mer under 
tidernas gang. Hams barn voro Kns, Mizraim, Fut 
och Kanaan. Kns (Etiopia), tros hafva befolkat Egyp- 
ten. Kns soner : Seba, hvars efterkommande bodde i 
Oman-provinsen ; vid Persiska viken; Havilas, i nar- 
gransande trakter. Sabtas efterkommande bodde i Aby- 
sinien. Nimrod bosatte sig i Mesopotamien. Hiirifran 
vande han sig sodernt och grundlade Babel. Om han 
fordref semiterna, som voro der fore honom, eller om 
han endast knfvade dem, ar ej godt att saga. Fran Ba- 
bel gick han till Assur och byggde Mneve, och harige- 
nom grundlade han det forenade Assyrisk-Babyloniska 
riket. 



142 



FOREDRAG. 



Mizraim, Hams andre son, bodde i det egentliga 
Egypten, och bans soner voro : Ludeer, fader for Beber- 
stammarna i Afrika (Nubien). Anameer, stamfader 
for numderna, som bo i oaserna. Lehabeerna bosatte 
sig i Lybien vid Medelhafvet. Naftuheerna bosatte sig 
vid sjon Mareotis, vester om Egypten, och talade det 
baberska spraket. Petruseerna bosatte sig i det nuva- 
rande Morocco, eller det f ordna Barbariet. Kasluheerna 
aro filisteernas forfader; de bodde oster om Medel- 
hafvet. 

Eut, Hams tredje son, bosatte sig med sina efter- 
kommande i norra Afrika, ntmed Medelhafvets kust, 
.och Kanaans efterkommande intogo det heliga landet. 

Haraf synes, att Hams afkomlingar spridde sig 
fran Libanon i norr ned ofver hela Kanaans land, oster 
nt till floden Tigris, och langs hela ostkusten af Arabien 
ned till Indiska haf vet i soder, .och vesterut, langs Afri- 
kas norra kust, anda till Gibraltar. 

Jafets soner voro : Gomer, hvars afkomlingar bo- 
satte sig norr om Svarta hafvet, och fran hvilka ky- 
merna, gallerna och kelterna harstamma. Gomers son, 
Askenas, ar stamfader for frygierna, som bodde soder 
om Svarta hafvet. De gamle trojanerna hora till denna 
slagt. Bifat, en andre son, ar panagoniernas fader; 
ehuru manga larde pasta, att detta folk ar semiter. 
Togarma, Gomers tredje son, ar armeniernas stam- 
fader; och annu i dag finnes en stam &er, som kallas 
torgans. 

Magog, Jafets andre son, ar skyttarnes stamfa- 
der; Madaj, medusernas stamfader. Javan ar ionernas 



HAR AR JAG j MEN HUE KOM JAG HIT ? 143 

stamfader, och fran dem komma hellerna. Javans son, 
Elisa ar stamfader for Ellis bebyggare a kusten af Pel- 
loponnesus. Tarsis afkomlingar bebo Celicien. Kitteer- 
na torde vara Cyperns folk. Dadaniterna bodde i Epi- 
rus eller on Rode. Tubal, Jafets femte son, represente- 
rar ibernierna, och af dem ar Spanien delvis befolkadt. 
Mesek, Jafets sjette son, ar kappadosernas stamfader, 
och fran honom komma moskoviterna. Tiras, Jafets 
sjunde och sibte son, ar trasernas stamfader, hvilka aro 
forntidens vildaste folk; de kufvades dock shrtligen af 
macedonierna. 

Haraf framgar, att Jafets afkomlingar befolkat en 
stor del af Asien, nastan hela Europa och de s. k. hafvets 
oar. Pa honom har sannerligen valsignelsen blifvit npp- 
fylld, da det heter : "Vidt ntbrede Gud Jafet och tager 
sin boning i ,Sems hyddor, och Kanaan (Ham) vare 
hans tml." 1 Mos. 9 : 27. 

Mycket tidigt borjade folkvandringar. Detta hade 
tva orsaker: Forst, folkens hastiga forokande, hvilket 
gjorde det behonigt att fa storre omrade. Yidare bor- 
jade hersklystnad att gora sig gallande, hvilket vi se 
redan i Nimrod. De fortryckte borjade fly at alia hall. 
Pa sa satt uppkom en rorelse, som fortgatt med mer 
och mindre afbrott anda till vara dagar. Emigrationen 
i var tid ar en sadan folkvandring. 

Hamiten, Mmrod, som byggde Babel, gaf ntan 
tvifvel anledning till, att en mangd semiter borjade 
draga sig nndan langre mot oster, norr och soder, och 
bosatte sig i det nnvarande Indien, Tibet och Mongo- 
lien. Harifran hafva de helt naturligt utgrenats till 



144 



FOREDRAG. 



olika lander i oster och norr. Det ar utan tvifvel ge- 
nom ett standigt framtrangande pa detta satt, som dessa 
nomader slutligen hunno Behrings sund, gingo ofver till 
Amerika och blefvo detta lands urinnevanare. Att lap- 
par, eskimaer och indianer libra till samma folk ar helt 
sakert. 

Hamiternas egentliga hemland ar Afrika. Jafets 
barn trangde allt langre och langre vesterut, till dess de 
uppfyllde hela Europa, gingo ofver till Island, Gron- 
land och slutligen till Amerika. 

Det ar af manga talande bevis temligen klart, att 
Amerikas nrinnevanare — "The Mound builders", pu- 
eblo-stammarne och indianerna — kommit fran tvenne 
olika hall. De fornminnen man funnit tala derfor. 
Hvad den gamla verlden betraffar, sa hafva krigen och 
folkvandringarna under arens lopp, sa sammanblandat 
folken, att ingen kan med visshet saga till hvilken sar- 
skild stam han hor. 

Judarne harstamma fran Sem. Araber och tur- 
kar samt sarasener torde utgora en blandad ras fran bor- 
jan, emedan de harstamma fran Ismael, son till Abra- 
hams tjenstekvinna, som var fran Egypten och derfor 
med all sannolikhet af Hams slagt. Det gamla Egyp- 
ten grundlades af Mizraim, en Hamit. Gamla Grek- 
land grundades af Javan, Jafets son. Kaldeen, seder- 
mera Assyrisk-Babyloniska riket, torde fran borjan vara 
bebodt af en blandad ras, hamiter och semiter. 

Fenicien var troligen forst bebodt af hamiter, ty 
vi veta, att kananeerna herskade ofver detta land pa 
Josuas tid. (Kanske vi ha fenicier i Central- Ameri- 



HAR AR JAG; MEN" HUR KOM JAG HIT? 145 

ka.) Kineserna pasta, att Noah grundat deras urgamla 
rike. 

Omkring 500 ar fore Kristus bildades det stora 
Persiska riket, som egde bestand ofver 200 ar. Ar 336 
fore Kristus upptrader Alexander den store, . som, under 
Aristoteles ledning, blef verldens besegrare. Han tog 
Grekland; kufvade atenarne; intog Persien och Mindre 
Asien; loste den Gordiska knuten i Gordiums gamla 
tempel; kufvade och intog Tyrus, Syrien, Fenicien, 
Egypten och grundlade Alexandria. 

Slutligen vancle han hem som herre ofver verlden. 
Efter att hafva deltagit i stora festligheter och lysande 
tillstallningar, insjuknade han och dog helt hastigt, ar 
323 f. K., och hans valdiga rike foil sonder. 

Sedan uppstar det Somerska riket, hvilket vid tiden 
for Kristi fodelse stod pa ho j den af sin makt. Sma- 
ningom borjade dock afven denna stora samhallskropp 
visa tecken till upplosning, och sa val inre som yttre 
orsaker paskyndade dess fall. De vid denna tid paga- 
ende folkvandringarne, hade sin del med i forstorelse- 
verket. 

Tilda folkstammar, oster- och norrifran, strommade 
ned ofver det genom moraliskt forfall och inre strider, 
forsvagade Eomerska riket. Vestgoterna drogo genom 
Grekland, Italien, Frankrike och Spanien, omkring ar 
378 e. K. Hunnerna tagade genom den trakt som nu 
utgor Kyssland, Osterrike, Tyskland, Frankrike och Ita- 
lien. 

Sedan foljde alanerna ar 407, vandalerna och 
suevirna ar 409. Vandalerna gingo fran trakten af 



146 



FOREDRAG. 



Bottniska viken. genom Tyskland ocli Frankrike och 
Spanien, ofver till Afrika och grnndade ett rike pa Kar- 
tagas gamla miner ar 435 e. K. Saxernas intagande i 
England ar 448 och anglernas ar 647. Fran dem hafva 
vi "The Anglo-Saxons/' 

Hvarje steg vi taga i historien bekraftar den san- 
ningen, att nienniskoslagtets nrhem ar nagonstades i 
eller omkring det nuvarande Persien, och att fran denua 
center hafva j or dens folk ntgatt. 

Som ett resultat af vara nndersokningar hafva vi 
funnit, att de starkaste och basta bevisen tala for enhe- 
ten af slagtet ; och att rasolikheterna som skulle ntgora 
det storsta hindret , egentligen icke ar ett hinder, erne- 
dan olikheterna ha sina ofvergangar, och manga natur- 
foreteelser, som bestyrka, att en sadan skilnad, som fore- 
finnes i anseende till hnclf argen och hufvudskalens bygg- 
nad hos menniskan, forekommer hos vaxter och djur, 
fororsakad af olika klimat och naringsmedel. Yidare 
hafva vetenskapsman af hogt anseende icke knnnat finna 
nagot egentligt hinder for sadana ofvergangar. Yeten- 
skapen, nppenbarelsen och nastan alia jordens folks 
sagner veta att tala om en sadan flod, som vi kalla syn- 
dalloden. 

Den sista f ragan ar denna : hvarif ran har allt kom- 
mit? Materialismen dog i forsoket att besvara fragan. 
Evolutionslaran saknar drifkraft att fa sitt maskineri i 
gang, ty sjelfskapelse ar en mostagelse for tanken. 

Med alia nnderbara foreteelser och svarlosta pro- 
blem som mota oss, ha vi anda icke fatt nagot battre 
svar an det Moses gifvit : "I begynnelsen skapade Gud 



HAR AR JAG; MEN" HtJR KOM JAG HIT? 



147 



liimmel och jord," Himmelen med sina lysande harar, 
jorden med sin storslaget skiftande panorama, djnrverl- 
den med sin oandliga mangfald af arter och slagte, for- 
dra sin Gud, sin skapare och sitt styrande fornuft. Men- 
niskan f inner denne Gud i sig och i naturen: "ty hans 
osynliga egenskaper, bade hans eviga makt och hans 
gudom, skadas anda fran verldens skapelse." Och det 
ar vid hans fotter som jag med vordnad faller ned och 
sager : " J ag tror pa Gud Fader Allsmaktig himmelens 
och jordens skapare." 



NYKTERHETSFOREDRAG. 



Hallet i Worcester, Mass., vid goodtemplarnes tio-ars jubileum 

ARADE nykterhetsvanner ! — Vi aro samlade i dag 
under omstandigheter, som bora vacka hvarje 
slumrande kansla i vara brost, till nytt lif . 

Det ar icke blott fragan om, att vardigt fira ars- 
dagen af de svenska goodtemplarnes* verksamhet i denna 
stad, utan annu mera: vi fira i ar Goodtemplarordens 
50-arsjubileum ofver hela verlden. Jag raknar det som 
en stor ara, att pa detta satt fa vara tolk for de kanslor, 
som denna dag fylla hvarje nykterhetsvans brost. 

Ma livarje adel kansla, hvarje sann och ren tanke ; 
hvarje menniskovanligt hjerta forenas uti att frambara 
tack och pris till honom, hvars ogon vakat ofver oss och 
vara oden; hvars hand ledt oss under var vandring, 
uppehallit oss i var svaghet och framjat vara bemodan- 
den. Ja, matte vi till Honom frambara vart tackoffer 
denna dag for hans hjelp i den tid som forflutit. 

Hvad som gor detta tillfalle sa inspirerande ar, att 
segern for var goda sak i denna stad star redan i stads- 
porten, och vantar endast pa ett gynsamt tillfalle att fa 
stiga in och fatta stadsrodret, for att med saker hand 
leda samhallet ut ur krogvaldets hemska tyranni till 
nykterhet, frid och en lycklig samhallsstallning. Kro- 
garne lefva redan i stor angest och Backiidyrkarne se 
bleka och medtagna ut. 

Det ar ett gladjande sakforhallande, att eder stad 
har ett langt storre antal innevanare, som ogilla och 



NYKTERHETSFOREDRAG. 



149 



utdoma krogen, an de som forsvara och gilla den. En- 
dast nagra tiotal flera roster for "license" an som voro 
emot, och jag antager, att bland stadens kvinnor, atta 
af hvarje tio aro afgjordt emot krogen. Trottnen icke, 
utan hallen ut, till dess eder seger ar fullstandig. Hvad 
gor det om en och annan religios hycklare skulle blifva 
f ornarmad, och vilja rif va sina klader ; om en och annan 
mattiighetssupare skulle kanna sitt lugn forstordt, sin 
falska grundval upprifven, och i sunda fornnftets namn 
bli tvingad att erkanna, att det onda icke blir godt, af- 
ven om man soker gor a det mattligt. 

Har ar vart faltrop ! 

Fnllstandig afhallsamhet fran allt bruk af rusgif- 
vande drycker for individen, och lagstadgad prohibition 
af all rusdryckshandtering i stat och nation. 

Vi vilja da, allra forst fasta uppmarksamheten pa 
betydelsen af nykterhetsarbete for individens skull. Var 
forsta pligt ar ? att gifva ett vardigt foredome genom 
fuilstandig afhallsamhet fran begagnandet af starka 
drycker. En "mattiighetssupare" raddar ingen fran en 
drinkares sorgliga slut ; ty alia f orf allna drinkare haf va 
en gang varit mattiighetssupare. 

Det skulle vara en mindre god rekommendation for 
en man som forsokte salja medicin for harets aterstal- 
lande^ om han sjelf icke hade ett enda harstra kvar pa 
sin hjessa. Mattlighetssuperiet ar dryckenskapens moder. 

Ingen frisk menniska behofver under nagra om- 
standigheter fortara starka drycker. De styrka icke ar- 
men; de gora icke ogat klarare; de skarpa icke tanke- 



150 



FOREDRAG. 



formagan; de gora icke stegen sakrare; de foranleda ej 
den menniska, som brukar dem, att blifva verksam- 
mare, nyttigare eller alskvardare, icke heller gora de 
nagon til] en mera vardig samhallsmedlem, och ingen 
till en "gentleman." 

Personligen tror jag icke pa rusdryckernas an- 
vandning som medicin, och detta af manga skal. Men 
om nagon annan tror pa alkoholens anvandning som 
lake- eller botemedel mot vissa akommor, och att de i en 
lakares hand aro gagneliga, da. ville jag anda fordra, att 
spridrycker fa rang och heeler bland andra mediciner. 
och anvandas endast som sadana, 

Sag mig, nnge man, som varit under lakares vard. 
och tillf risknat : f ortsatten I oupphorligen dag efter dag, 
att taga allt storre och storre doser af engelskt salt, 
ricinolja, cascara sagrade m. m., och anvanden I senaps- 
degar, spansk fluga och dylikt, utan atervando? Om 
icke — hvarf or icke ? 

Sedan vi genom vart eget personliga exempel ada- 
galagt vardet af ett nyktert lif, bora vi beflita oss om, 
att radcla det uppvaxande slagtet fran dryckenskapen. 
Det ar icke mycket hopp om, att den skall kunna raddas, 
som genom mangarig vana blifvit en slaf under rus- 
drycksbegaret. Men det ar mera hopp om att kunna 
bevara dem fran att falla i dryckenskap, som anmi aro 
oforderfvade. 

Vart arbete blir da, att blotta villfarelsen och upp- 
visa verkligheten rorande sak i fraga. En valgrundad 
ofvertygelse om rusdryckernas skadliga inflytande pa 
kroppssystemet, samt dess fornedrande och forslappande 



XYKTERHETSFOEEDRAG. 



151 



verkau pa sjalsformogenlieterna. skall lijelpa den unge 
framatstrafvande gossen att lata glaset sta. 

Frestelsen att blifva drinkare forefinnes ofver allt. 
Ga vi in pa ett hotell eller en restaurant, for att intaga 
var middag, sa se vi genast pa matsedeln angifna man- 
ga sorter af stinmlanter, ocli omkring oss i salen se vi 
slipade kristallkarafiner fyllda med elcligt gift, liksom 
mordande batterier uppstalda till vart forderf . Komnier 
man till ett samkvam. tvingas man genast, att dricka en 
blandning af alkohol oeli kamfrescha, forkladt under 
namnet vin ; oeli detta skola vi nodgas gora pa grand af 
skenbar gastvanlighet oeli valvilja. Yid brollop ar det 
pa samma satt. och att lata bli att dricka, anses vara ett 
bevis pa oartighet ocli bristfallig uppfostran. 

For att motsta alia dessa frestelser och skadliga in- 
nytelser, behofves lijelp ocli deltagande fran nykterhets- 
foreningar samt den kristna forsamlingen. 

Dryckenskapens foljder aro sa manga, och sa i ogo- 
nen fallande, att det ar hogst fa menniskor, som for- 
svarar krogen sasom sadan. Och ingen verkligt hederlig 
person nekar till, att krogen och krogrorelsen ar ett 
ondt, ja, en olycka for land och folk. 

Hvad betyder denna rastlosa ifver. som allestades 
framtrader bland menniskorna? Hvarfor dessa feber- 
aktiga anstrangningar pa alia omraden ? Jo, de aro f or- 
klaringsgrunderna till de suckar som hojas ur mensk- 
lighetens brost, hvilka forvandlas till en allvarlig bon 
om lvcka. ro och sallhet. Det ar var pligt, att hjelpa 
hvarandra att vinna denna lycka, njuta denna ro. och 
ega denna sallhet, Hvad som hindrar, eller rent af 



152 



FOREDRAG. 



omojliggor vinnandet af bade jordisk och himmelsk 
lycka, det maste vi kalla ondt. 

Okimnighet bland menniskor har fororsakat man- 
ga svarigheter pa alia omraden. Vi beprisa derfor alia 
dem, som bemodat sig om att sprida upplysning bland 
folket, och lmlpit dem ut nr okunnighetens liemska 
morker. 

Slafveriet har af alia civiliserade folk blifvit stamp- 
iadt som ett ondt, ja, ett brott mot menskligheten. Der- 
for beprisas med ratta de man, som i ord och handling, 
med lif och blod, arbetat och forsakat for slafveriets af- 
skaffande. 

Krigen, dessa gissel i forsynens hand, hum hem- 
ska, hum forodande aro icke de, nar deras askor rulla, 
deras harar dopas med eld, och den jord pa hvilken de 
trampa, dricker blod, som en torstig hjort dricker la- 
skande vatten ur kalian. 

Mormonismen, detta kraftsar pa samhallskroppen, 
detta den hnsliga lyckans dodliga gift, detta onaturliga 
barn af en djurisk passion; hnru vederstyggligt detta 
odjur ar, da det trader inom familjen ! Vi hata, vi af- 
sky det ! 

Men, odesdigrare an oknnnigheten, hemskare an 
slafveriet, mera mordlysten an kriget, da det slapar sin 
blodiga mantel ofver landerna, langt mera demoralise- 
rande for individen och familjen an mormonismen, ar 
dryckenskapen i sin hemska inflytelse pa hemmet, indi- 
viden och nationen. 

Gor en person drucken, och du har berofvat honom 
forstandet for tillf allet. Uppamma hos honom drycken- 



NYKTERHETSFOREDRAG. 



153 



skapsbegaret, ocli du har forslafvat hela hans varelse. 
Gor husfadern till en drinkare, oeh hans hem ar samre 
an mormonens. 

En drucken person blir genast afskydd af nyktra 
och hyfsade menniskor; ett foremal for han och atloje 
bland de mindre eftertaoksamma, och en olidlig plago- 
ande for hyggligt sallskap. Han forlorar sitt anseende, 
och s junker djupare och djupare hvarje gang han ar 
berusad. Drinkaren far sjelf som vedergallning for sin 
ofornuftiga handling, sorg och samvetskval, en darrande 
kropp och en formorkad hjerna. 

Jag beklagar en man som dricker, men jag bekla- 
gar en drinkares hustru annu mera. En kvinna, som har 
en man forsankt i dryckenskap, lefver i ett slags helvete 
pa jorden, huru efterlangtad ar icke doden for henne? 
En likkista ar for henne en valkomnad hviloplats, jem- 
fordt med hennes elandiga hem. Det ar icke slagen i 
hufvndetj utan dolkstyngen i hjertat, som falla henne. 
Jag skall gifva eder tva exempel pa, att jag icke ofver- 
drifver, da jag talar pa detta satt. 

J ag kanner en mans historia, som ar ungef ar sa har. 
Han foddes af aktade foraldrar. Som gossar voro vi 
ofta tillsammans, men hans talanger voro storre an 
mina, hans sallskap blef ett annat an mitt, han var mu- 
sikalskare och musikant, han vann skicklighet i sitt 
kail, men — han borjade dricka med fina sallskaper, han 
gifte sig och borjade dricka annu mera. Han forlorade 
sin anstallning, men fick snart en annan, han forlorade 
den, och ater en annan. Slutligen hamnade han i fan- 
gelse, och jag minnes, nar jag rackte honom handen in- 



154 



FOREDRAG. 



0111 fangelsets gallerverk, hvilka kanslor da genomforo 
min sjal. Fangvardsstyrelsen horde min bon, och antog 
min borgen for lians frigifvande. Det sista jag horde 
0111 hononi var, att han farms dod pa, det kalla stengolf- 
vet i en fanges cell. 

Har ar en annan: en ung kvinna, dotter till en 
from och helig moder, som nu lyckligtvis ar hos Gud. 
Flickan vaxte upp som ett fromt barn, men bedarades 
af glada sallskaper, blef hustru till en nng man som 
var en drinkare. For tvenne ar sedan blef hon moder 
till ett litet gossebarn. Hennes man var ute och sop 
bland sina kamrater; hon fick ingen vard, ingen mat, 
ingenting. En amerikansk kvinna kom till mitt hem 
och berattade saken. Jag skyndade dit. Der fann jag 
den unga kvinnan och clet lilla barnet, utan vard, utan 
mat, ntan allt. Hon hade fatt reumatisk inflammation 
och kunde icke rora sig. Nar jag hade ivtfragat hennes 
forhallanden, fann jag bland annat, att hon ar syster 
till en aktad svensk prestman. 0, hemska dryckenskap ! 

"O, dryckenskap, du mensklighetens plaga, 
Du jordens gissel, satans bundsforvant, 
Hur lange skall din afgrundsflamma laga 
Pa hojd, i dal, pa hvarje hall och kant?" 
"Hjelp Gud, vi kunna vara landsman vacka 
Till insigt om sitt eget ve och val, 
Sa att de hjelpa oss att elden slacka 
Att radda utur lagan hvarje tral!" 

V|r mission, mina arade nykterhetsvanner, ar, att 
pa alia satt, genom alia lofliga medel och pa, alia platser, 
framstalla dryckenskapens onda inflytelse pa menni- 
skans kropp och sjal, i hem och stat. 



KYKTERHETSFOREDRAG. 



155 



Det mest f orvanande bland allt^ ar alkoholens hyp- 
notiska inflytelse pa menniskorna. I trots af allt namn- 
lost elande den fororsakat i verlden, den skam den dra- 
ger ofver individen, de hemska illgerningar, som begatts 
under rusets inflytelse, de olyckor som timat — i trots af 
allt detta, forsvarar man anda denna dodliga pest, denna 
svarta mordangel. Det forsvaras i frihetens namn. Det 
forsvaras i lakarekonstens namn. Det forsvaras i skrif- 
tens namn, och nu senast har det forsvarats af professor 
Atworter, som ett fodoamne. 

Frihet ar ett nnderbart ord, ett riktigt flygord, men 
hum manga vet a hvad det betyder. Ar franvaron af 
lag, frihet ? Aro sadana straff, som de lagar bestamma, 
hvilka binda samhallets medlemmar tillsammans, och 
saga dem hvad som ar ratt och j^assande i deras upp- 
forande, aro de ett inkraktande pa, friheten? Ja, man 
skulle tro sa, da man hor klagoropen och de mest ofver- 
drifna oratoriska ntgjutelser om friheten. Hvad frihet 
ar det da, som de skrika om sa hogljudt? Det iir lag- 
brvtarens, den omoraliske och drinkarens frihet. Man 
vill goda sina laga lidelser och obehindrad tillfreds- 
stalla onaturliga begar. 

Antag att jag har en tomt i staden som ar min; jag 
har bet alt for den och fatt fastebref, och da ar den ju 
min, icke sant ? Visserligen. Sag vidare, att jag har en 
ko, som ar bet aid, da ar den ju ocksa min ? Sant. Jag 
har rattighet att lata kon beta graset pa min tomt om 
jag vill ; jag kan salja, slagta eller byta bort min ko efter 
behag, det ar min frihet, min rattighet. Nu hander det 
att djuret dor, men det forandrar icke saken, kon ar 



156 



FOREDRAG. 



anda min fran hornen till klofvarna. Men antag att 
jag sager : "Min doda ko skall fa ligga pa min tomt, det 
angar ingen, det ar min sak." Det skall da snart blifva 
nppenbart, att sundhetsnamnden har en annan mening 
om saken; ocli jag underrattas att den doda kon ar ett 
stinkande as, som ar till stor skada for liela samhallet, 
och om det icke bortskaffas utan drojsmal, far jag plikta 
eller ga i fangelse for besvaret. 

Der andras ratt fornarmas, upphora de personliga 
fri- och rattigheterna, detta, enligt sundt fornuft och 
ett val ordnadt samhallsskick. 

finnes det omkring 150 stinkande as i denna 
stad, i form af krogar, och vi aro ofvertygade om, att ett 
ofvervaldigande flertal af denna stads befolkning onskar 
se dem borta. Det ar ett gladjande tecken, att icke alia 
suplunsar, vandrande beer-tunnor och skamlosa krog- 
organ formatt att stafja den sunda, rena, pa kristen- 
dom och f ornuft hvilande nykterhetsrorelsen i detta sam- 
halle. Hell eder, I nykterhetskampar ! Kampen tap- 
pert och segern ar viss ! Det ena f astet efter det andra 
borjar ramla, och snart skola de alia falla, liksom mu- 
rarna omkring Jeriko fordom folio. 

License-lagen ar numera krogens baste van och be- 
skyddare, och for ofrigt en sa stor skam, att det kan med 
all ratt sattas i fraga om en menniska kan och bor an- 
ses hederlig, som talar och rostar i favor af "License." 
Man har i detta land forsokt att reglera det onda genom 
"license" for ofver 200 ar, och i Europa annu langre; 
men resultatet har alltid varit sadant, att krogare och 
branvinsbrannare gjort allt storre och stor re affarer. En 



KYKTERHETSFOREDRAOL 



157 



lag som hjelper och befordrar det onda den skulle staf ja. 
kan icke vara en god lag. 

Det ar nykterhetsrorelsen i verlden, som pa, senare 
aren minskat rasdryckshandeln med ett par hundra 
millioner, men ieke license-lagarna. 

hafva vi genom prof. Atworters experiment 
fatt nagonting nytt. En "kristlig" professor och tjen- 
steman i staten har forklarat, att alkohol ar ett fodo- 
amne, och latit sin upptackt bli publicerad i guverne- 
mentets bulletin no. 69. Han har for nagra dagar expe- 
rimented med en man, som han hade i en jernbur, och 
resultatet han kom till var detta: (1) alkohol ar "oxy- 
dized" i kroppen; (2) genom "oxydation" omsattes alko- 
holen i kroppen till varme och yttre muskelstyrka ; 
(3) alkohol skyddar kroppens delar, och besparar kraf- 
terna lika verkligt och i samma grad, som socker och 
starkelse. 

Man vet icke riktigt oni man skall skratta eller 
grata at hela affaren. Krogarne jubla ofver nyheten, 
och alia sanna nykterhetsvanner ha fatt ny anledning 
att grundligare studera sitt amne. Hvad som vackt 
storsta uppseendet ar pastaendet, att ett misstag begas, 
da det lares, att alkohol ar gift och icke fodoamne. Der- 
med sages: vara skolor, vara nykterhetsforeningar och 
vara religiosa samfund ha oratt. 

Den forsta iden torde vara sann i hufvudsak, men 
det bevisar icke att alkohol ar fodoamne. Den andra 
punkten ar en absurditet. Alkohol ar fodoamne derfor 
att det framkallar varme och muskelstyrka. Lat mig 
ilmstrera. Frun i huset far besok af en van, och det ar 



158 



POEEDEAG. 



just riitta tiden for eftermiddagskaffe. Pannan sattes 
pa elden, men den kokar icke sa fort som frun onskar; 
men mannen vet rad. Han ar jagare och liar kruthornet 
fullt med krut, krut brinner latt och liar afven en viss 
kraft, hvarfor han tager handen full af krut ocli kastar 
under kaflepannan oeli det brinner; men puff! Kaffe- 
pannan flyger i taket och innehallet bortspilles. Det 
var for myeket varnie ocli kraft i det branslet. Sa ar 
det med alkohol; det branner upp och forstor kroppen. 

Den sista tanken ar. att alkoholen ar ett besparings- 
medel och att den verkar fettbildande. Det ar sant. men 
en sorglig sanning. Ty pa samma gang det hindrar fet- 
tets forbrukning sa fortager det musklerna deras kraft 
och gor lifvet svarare for personen i fraga. 

Praktiskt ar betydelsen denna: att gora mera ar- 
bete med mindre krafter. En fet menniska blir icke 
stark i samma man som hon blir fet. Det ar icke i ister- 
magen, utan i musklerna, som krafterna finnas. Det 
mest hjelplosa ting i verlden ar en beer-tunna, den 
gar alltid till bottnen af gropen. och alldeles det samma 
ar forhallandet med en person, som far beer- eller bran- 
vinstunnans innehall i sig; han gar alltid till bottnen 
af gropen. i alia tankbara hanseenden. 

Till sist 3 mine broder, Ikt m^'g sluta med nagra upp- 
muntringens ord. Latom oss icke fortrottas, utan vara 
tacksamma for de framsteg som blifvit gjorda; hafva 
den storsta anledning dertill. Yi hafva manga och svara 
fiender, det ar sant. Krogrorelsen har pengar. utan 
matt, dess vanner aro val organiserade och dertill sam- 
vetslosa, de hafva understod fran den arme drinkarens 



NYKTERHETSFOREDRAG. 



159 



begar, och de aro allierade med mensklighetens alia laga 
lidelser. De hafva vara politiska partier i sitt vald. 

Allt detta ar sant; men de skola anda icke kunna 
besta. Sanning ar maktigare an logn. Alia moraliska 
krafter aro ernot detta onda, och om an arbetet gar sakta. 
sa gar det anda, ocli detta onda liar i sig sjelf froet till 
sitt eget ntrotande. Inom lakarekaren talas nu nykter- 
het, i skolorna lares nykterhet, i kyrkorna predikas nyk- 
terhet, i goodtemplarlogerna talas, sjunges och deklame- 
ras nykterhet. Fran Sibiriens granser till Soderhafvets 
oar, vakna f olken upp ur sin slumnier och snart skola de 
forlossade skarorna gifva upp ett sadant harskri, att 
hela jorden skall bafva; och for evigt skall ur verlden 
utplanas detta onda, hvars historia af sorg och fattig- 
dom, sjukdom, brott och hemska illgerningar, endast 
Gud fullkomligt kanner. For denna dagens snara an- 
komst, lat oss i Herren Zebaoths namn arbeta, bedja och 
taligt vanta. 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



i. 

OFVER OCEANEN OCH GENOM EUROPA. 

ATT kanna sig sjelf och den verld i hvilken vi lefva, 
bor ligga i livarje menniskas intresse. 
Det ar evinnerligt lif att kanna Gud och hans Son 
Jesus Kristus; det ar lif vets hogsta lardom att kanna 
sig sjelf; och det ar ett stort noje samt af stort varde 
att kanna verlden med dess under pa alia omraden. 
Yissa platser pa jorden blifva dock alltid af storre bety- 
delse for oss an andra. For kristna sinnen hafva de he- 
liga platser, som vi lasa om i bibeln, en sardeles stor 
betydelse. Mer an en gang har hjertat suckat : "0, den 
som finge sitta ned vid Genesarets striinder och vandra 
genom Galileens bygder, tillbedja pa Zion, knafalla i 
Getsemane, kyssa jorden pa Golgata, och fran Oljober- 
get se solen uppga \" 

Med dessa onskningars mal i sigte, antradde jag 
farden till Jerusalem, tisdagen den 22 Oktober 1901, i 
sallskap med tvenne vanner, pastor John Em. Hillberg 
fran Bridgeport, Conn., och herr Claes Anderson fran 
Stamford, Conn. 

Afskedets bittra stund kom, da, man maste saga 
farval till vanner och familj. I innerlig bon anbefaldes 



162 



EARDEN TILL JERUSALEM. 



de at Guds faderliga omvardnad, och med hopp om 
hans beskydd, gafvo vi oss i vag. 

Yi reste med Hvita Stjernliniens store angare "Cel- 
tic." Yid dockan hade ett stort antal vanner fran 
Brooklyn infunnit sig, saval som manga af predikan- 
terna fran Greater New York ocli omnejd. 

Kolossen borjade rora pa sig, ett sista afsked, och 
vara vanners ansigten forsvunno fran var synkrets. Da- 
gen var klar, hafvet lag alldeles lugnt, och vi borjade 
var resa under de lyckligaste omstandigheter. Manga 
troende voro ombord, bland dem nagra predikanter och 
missionarer. En och annan bekant traffades ocksa bland 
de resande. 

Onsdags aft on hade vi ett ganska inflytelserikt mote 
bland passagerarne ; hvarefter vi gingo till hvila glada 
och lyckliga och sofvo godt hela natten. Efter frukost 
nasta morgon samlades vi till morgonbon, och Gud var 
fornimbart narvarande. Yi kommo da, ofverens om att 
hafva tva moten hvarje dag under resan. 

Pa morgonen den 30 Oktober sago vi land. Nu 
kom "Teutonic" och gick forbi oss, men vi traffades 
igen i Queenstown. Nagra af den grona 6ns barn lem- 
nades i denna stad, och vi fortsatte var vag till Liver- 
pool^ fivar vi anlande sent pa kvallen samma dag. Nasta 
morgon stego vi ombord pa ett extra tag for London, 
och efter fyra timmars resa voro vi der. 

I London stannade vi tre dagar och besokte manga 
sevarda platser, af hvilka jag vill endast namna nagra 
af de fornamsta : London Bridge, som ansags vara ett 
under pa den tid den bygdes; St. Pauls Cathedral, bygd 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



163 



ar 16'?5, en storartad byggnad i sanning; British Muse- 
am; South Kensington, Londons vackraste stadsdel, 
med sitt beryktade museum och palats af samma namn. 

Af sarskildt intresse var London Tower, der konun- 
gar och furstar suttit fangslade, ocli manga fallit for bi- 
lan. Man kan har se i murarne, lmru dessa lefvande 
begrafna menniskor hafva fornott sin tid med att inrista 
sina namn i graniten. Somliga af dessa aro sa konst- 
narligt utforda, att det maste ha tagit manga ar innan 
de fatt dem fardiga. Antagligt ar, att en spik eller en 
stenskarfva varit deras enda verktyg. 

Naturligtvis besokte vi Westminster Abbey och 
Parlamentshuset. Westminster Abbey ar bygd pa grun- 
den af ett gammalt hedniskt tempel. Sedan forstordes 
den af danskarne; ateruppbygdes af Edgar, ar 985, och 
kompletterades af Edward botgoraren, ar 1049. Har 
hafva alia Englancls regenter kronts alltsedan konung 
Haralds dagar. Detta tempel ar nu mera likt ett mu- 
seum an en kyrka. Manga bilder af Englands storman 
hafva har fatt sin plats. Bland dem marka vi metodis- 
mens grundlaggare, broderna John och Charles Wesley. 

Det ar svart att saga, hvilken kyrka som ar for- 
namst, St. Pauls G-athedral eller Westminster Abbey. 
De aro bada underbara, ehuru mycket olika bade till ut- 
seende och inredning. 

Nar jag nu skadat all denna lyx och dessa under, 
fragar jag mig sjelf : "Huru stor ara far var kare him- 
melske Fader genom allt detta, och huru manga fattiga 
syndare har Gud har fatt fralsa?" 



164 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



Yi besokte en annan kyrka, liten och oansenlig. 
men for oss och alia metodister icke mindre minnes- 
vard ocli liistorisk — City Road Chapel, kyrkan der 




Pastor Eagle vid Susanna Wesleys graf. 

Wesley predikade. Yi bestego den predikstol, der han 
stod och talade lif vets ord ; besokte hans studiernm, hans 
bonekamniare samt rummet hvar han dog. Der var vid 
detta tillfalle klassmote i kyrkan, och det leddes pa akta 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



165 



gammaldags vis. Ledaren hade klassmedlemmarnes 
namn pa kort, som han upplaste, och nar hvarje medlem 
hade gifvit sitt vittnesbord, fick han sitt kort paskrifvet 
af ledaren, som ett minne fran motet. Afven vi fram- 
lingar fingo hvar sitt kort, sedan vi anagt vara vittnes- 
bord om Herrens nad och barmhertighet emot oss. I 
grafgarden utanfor kyrkan, ligger John Wesley begr af- 
ven; ett sty eke derifran i en gammal grafgard, hvilar 
stoftet af bans moder Susanna Wesley. Det var under 
djup rorelse vi besokte dessa tva platser. 

London lemnade ett oblandadt godt intryck oss. 
Sarskildt bor namnas att polisbetjeningen var myeket 
f orekommande ; till alia vara fragor svarade de med 
synbarlig valvilja och artighet. 

Lordagen den 2 November, klockan nio pa kvallen, 
lemnade vi London for att fortsatta resan till Paris via 
New Haven och Dieppe. Engelska kanalen lag lugn 
som en spegel, och manen sken i sin fulla glans. 

Sa lange vi voro bland engelskt talande, kande vi 
oss som hemma ; men nu blef det annat af , nu horde vi 
ett sprak som ingen af oss forstod. 

Anliinda till Paris blefvo vi genom Y. M. C. A. re- 
kommenderade till ett bra hotell. Till var gladje funno 
vi, att en af betjeningen der kunde tala tyska, och deri- 
genom blef han oss till stor hjelp. 

Det var sondag och vi gingo ut for att uppsoka en 
kyrka. Den forsta vi besokte var Notre Dame, pa, Isle 
de la Cite. Detta tempel synes vara ett monster af go- 
tisk arkitektur; det ar i sanning imponerande i hog 
grad. Det var allhelgonadag, hvarfor vi fingo tillfalle 



16G 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



att se silfver- och guldforgylda helgonbilder af alia slag, 
som voro utsatta pa altaren for att beskadas och tillbecl- 
jas. Allhelgonadagen firas i Paris rued en fest, som 
varar i tre dagar, och da ar der, hvad man kan med allt 
skal kalla, en rer/c?5-ntstallning. Hvarje gata ar en 
riktig marknadsplats med karuseller ocli spakvinnor 
m. in. 3 ett veritabelt "Midway" eller "Coney Island." 

Frankrike liar mycket som ar storartadt, och som 
paminner om flydda dagars glans och storhet; men det 
liar ingen religion, ingen sabbat, och inga hem. Det ar 
sahmda ett fattigt land midt under allt yttre pral. 

Pa eftermiddagen gingo vi till den svenska hither- 
ska kyrkan, der vi sago ett femtiotal af vara landsman 
samlade. Det sages vara omkring femtusen svenskar i 
Paris. Predikan vi horde, var bra; sanningen var en- 
kelt och klart framstald. Kyrkan ar smakfull och gan- 
ska stor. 

Kvallen kom och vi gingo till hvila, trotta efter 
dagens gaende och forra nattens vaka. Yi anbefalde 
oss at den Eviges beskydd ; somnade godt "och vaknade i 
god tid, styrkta till kropp och sjal. 

Vi besago nu Elysee-palatset, Eiffeltornet, Alexan- 
derbron, det knngliga slottet och Napoleons grafkor. 

Sedan reste vi npp till en herr Anderson-Mejer- 
hjelm, och har niottogos vi med storsta vanskap och ar- 
tighet. Yi bjodos pa middag, hvarefter vi visades om- 
kring i detta kara hem, hvilket ar ett verldigt miiseirm i 
vissa hanseenden. Herr och fru Mejerhjelm hafva varit 
bosatta i Paris i manga ar, och nn utofva de en verk- 
samhet, som ar till stor nytta och valsignelse. De verka 



FARDEJST TILL JERUSALEM. 



167 



for olyckliga barns hjelp och raddning, och hafva i sitt 
hem aderton eller tjugo barn for narvarande. Den 
vaMlja och vanlighet vi ronte af dessa vanner skall 
aldrig glommas. 

Fru Mejernjelm foljde med oss ut i staden, och vi be- 
sokte grafgarden Pere la Chaise, utan tvifvel den fina- 
ste. Har aro manga af Frankrikes store man begrafna. 
Har ligger den store Michilette begrafven. "Historien 
ar en uppstandelse", sager han. och hans sista bon vat 
donna : "Matte Gud mottaga min tacksamma sjal ; jag 
ar mycket tacksam for allt det arbete, som Han latit 
mig ivtfora, och for alia de vanner jag fatt ega.' 7 

Det underbaraste af alia monument ar ett, upprest 
till minne af alia okanda doda fran Bartholomeinatten. 
Vid en oppen port representeras tva personer; omkring 
dem aro samlade foraldrar, som grata ofver sina forlo- 
rade soner och dottrar. Nederst vid basen i en nisch, 
ligga man och lrustru doda pa sitt hvilolager, begratna 
af sina spada barn. Ofvanom dem ar uppstandelsens 
angel med utstrackta armar pekancle pa dessa orden: 
"For dem. som bo i morka skuggans land, uppgar ett 
stort ljus. som skiner klarliga." 

Fran denna markvardiga grafgard, om hvilken det 
skulle kunna skrifvas en hel bok, maste vi anda anagsna 
oss. Det bor kanske namnas^ att en rysk prinsessa ar 
begrafven har. Hon har rest ett stort monument for sin 
rakning, som har form af en sockertopp, och inuti ar 
ett litet rum. Denna prinsessa utlofvacle en million 
franks till den som ville bo i detta rum ett ar ; och bedja 
for hennes sjal; annu har ingen gjort forsoket. Tank 



168 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



om de rika kunde kopa sig in i himmelen, hvilka skona 
palatser skulle de da icke fa der ! 

Fran begrafningsplatsen begafvo vi oss till den 
gamla Bastiljen. Detta hemska fangelse, der sa manga 
arma varelser forsmiiktade, ar nu borta fran jorden, och 
minnet utplanadt sa langt mojligt ar. Just ofver den 
plats der stupstocken stod, ar nu frihetsstatyn upprest; 
langs sidorna arc- inhuggna namnen pa de man, som 
kampade for friheten. Yid basen af monumentet sta 
fyra lejon som ett tecken pa, att grymhet och fortryck 
aro afskaffade. 

Yi besokte ocksa Napoleons graf, och som ett bevis 
pa hum franska soldater skota sina platser, kan det 
namnas, att vi gingo ratt igenom vakten ocli in pa borg- 
garden, vid en tid da det icke var tillatet. Men nar vi 
kommo upp till stora porten, hordes en stamma, som 
om Napoleon hade ropat ur sin graf. Det var en gam- 
mal veteran med endast ett ben. Yi tilltalade honom 
pa engelska; han mumlade nagra obegripliga ljud och 
visade pa porten. Yi hade sett hvad vi ville och gingo 
utan vidare. Yi besokte manga andra markvardiga 
platser, och annu Hera f innas der, som vi icke hunno med 
att besoka. 

Paris, du underbara stad, med dina boulevarder och 
breda gator, din naturliga prakt och dina manga forde- 
lar. 0, att du vore en from stad, att dina kyrkor vore 
verkliga bonehus, och dina innevanare Gudalskande men- 
niskor ! 

Resan genom Frankrike var mindre angenam. Lan- 
det ar vackert ofver allt och ser bordigt ut, men husen 



EARDEN TILL JERUSALEM. 



109 



ocli staderna aro hogst elandiga. Jernvagsvagnarne aro 
daliga, fast biljettprisen aro ratt hoga. Slutligen kom- 
mo vi till riksgransen mellan Frankrike och Tyskland, 
ocli det var en riktig panyttfodelse. Forandringen var 
otrolig, hvad som bidrog mycket dertill var naturligtvis, 
att vi rm kunde fritt rora oss med spraket. 

Den forsta stad vi besokte var Strassburg. Dom- 
kyrkan der ar en af de imderbaraste i hela Europa. Vi 
sago vallarne och lopgrafvarne omkring staden^ hvilka 
paminde om de fasavackande fejder, som bar utkampa- 
des i det fransk-tyska kriget. Om skilnaden pa den fran- 
ske ocli tyske soldaten var sa stor 1870 ocb 1871, som 
den synes nu vara, ej nnderligt da, att Frankrike led etfc 
sa grundligt nederlag. Den franske soldaten ser tolp- 
aktig ocb somnig nt; da deremot den tyske ar hogvaxt, 
valkladd ocb militarisk i sin ballning, med en vaken 
blick som tyder pa, att ban lefver for krigarara ocb sitt 
land. 

Fran Strassburg reste vi genom Heidelberg, namn- 
kunnig for sitt nniversitet ; Darmstadt, lrufvudstaden i 
Hessen; Karlsruhe, hnfvudstaden i Baden; ocb Frank- 
furt-am-Main, en utmarkt vacker stad med en historia, 
ofver hvilken den ar stolt. 

Har krontes alia Tysklands kejsare anda fran Karl 
den femtes dagar till langt in i senare tider. Har fod- 
des Goethe, och huset star kvar annn, vackert och val- 
behallet. Yi besokte den gamla domkyrkan, bygd ar 
1238; strax bredvid kyrkan ligger ett hus, i hvilket 
Luther stannade pa vag till Worms. Fran fonstret i 
andra vaningen predikade han till en stor folkskara, 



170 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



som samlats pa torget. Ett sadant tillvagagaende visar, 
att Luther var icke radd hvarken for djefvulen, pafven 
eller hans vasaller, ty det var ratt pa domkyrkoplatsen 
som skaran var samlad. Vi besokte metodisternas teolo- 
giska laroverk, blefvo der mycket val mottagna, och 
kande oss som om vi varit bekanta lange. 

Fran Frankfurt reste vi till Leipzig. Var forsta 
utfiygt harifran var till Liitzen, livar Gustaf Adolf, 
hjeltekonungen fran Norden, stupade den 6 November 
1632. Vid den minnesvard som bar ar upprest hade 
vi bon, och sjongo sedan, med upprorda kanslor, "Var 
Gud ar oss en valdig borg." Friska kransar voro lagda 
pa stenen till minne af dodsdagen. Vi hade onskat vara 
med, men vi himno icke fram forran den 7 :de, saledes 
en dag for sent. Pa andra sidan om Leipzig ligger 
Breitcnfeld, ett annat blodigt slagfalt. 

Fran Leipzig reste vi till Berlin. Har stannade 
mina reskamrater, under det jag gjorde en afstickare 
til] Sverige. Eesan gick fran Berlin ofver Stralsund, 
Trelleborg och Goteborg. I Goteborg besokte jag dispo- 
nent J. A. Anderson och pastor K. E. Nordstrom, min 
for'ne skolkamrat. Jag stannade ofver natten hos dispo- 
nent Anderson och fick gora bekantskap med hans alsk- 
liga f anvil j. Efter en god natts hvila, reste jag med 
taget till Amal. Nu var jag hemma, men ack, hur det 
sag ut ! Amal hade fatt ett eldsdop, och nastan hela 
staden var borta. Det sag tomt och odsligt ut. 

Annu ett litet vagstycke till, och mitt gamla for- 
aldrahem synes pa af stand. Nu ar jag pa de vagar, der 



EARDEN TILL JERUSALEM. 



171 



jag traskat som barn; har kanner jag livarje krok pa 
vagen, hvarje sten vid vagkanten, och hvarje hus. Hn- 
sen aro desamma, men folket ar nytt. Der borta ar mitt 
foraldrahem. Ack sa likt, sa inbjudande, sa kart ! 

liar moter jag nu min modeiymin omma moder, 
min goda moder, bland alia den basta. Hon ar sa kry 
och sa ungdomlig trots sina sjuttiosju ar. All valsig- 
nelses Gud valsigne henne och gifve henne en lycklig 
alder dom, och om vi icke mer har fa motas, skola vi med 
Guds hjelp motas i ett annn battre hem och aldrig skil- 
jas mer. 

Nagra utflygter gjordes till slagtingar och gamla 
vanner, och sa farval och ivag emot Berlin. Resan dit 
tog endast half ten sa lang tid som hemresan. Mina 
kamrater voro nu bevandrade i Berlin och togo mig om- 
kring till de sevarda platser, som der finnas. 

Vi besokte kyrkor, museer, slott och parker. Berlin 
kan i sanning sagas vara en vacker och smakfullt anlagd 
stad. 1 krigsmuseet funno vi trofeer och andra mark- 
vardigheter fran krigstider. Har ligga Gustaf Adolfs 
laderkanoner och Karl XII :s morsare, men inga svenska 
fanor fnnnos der. 

Vi reste fran Berlin den 16 November klockan atta 
f. m., foljde Elbeflodens strand, hvar de nnderskonaste 
scener som kunna tankas, mota ogat. Hvarje poetisk 
kansla i sjalen vackes till lif, hvarje forestallning far 
vingar, och allt i det menskliga vasendet, som kan be- 
roras af det storslagna och underbara, f inner en ny och 
varaktig inspiration i dessa nejder. 



1TZ 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



Efter fern timmars fard voro vi i Dresden, hufvnd- 
stad i Saxen sedan ar 1485. Staden har 340,000 inne- 
vanare, bland dem manga engelsman och amerikanare. 
Fran Dresden komnio vi till Prag, hufvudstaden i Boh- 
men. Den har 250,000 innevanare. I denna stad var 
det, som Hnss upptradde och sa maktigt forberedde re- 
formationen, hvilken slog rot och tillvaxte nied fart, till 
dess den protestantiska armen blef besegrad af "ligans" 
trupper utanfor Prag ar 1620. 

Var bestammelse var att tillbringa sabbaten i Wien, 
ocli det skedde sa. Pa morgonen gingo vi till metodist- 
kyrkan, livilken ar en stor, fin byggnad i sjelfva hjertat 
af Wien. Den ar en gafva af baronessan Langenau, som 
ar enka efter for detta osterrikiske ministern till Eyss- 
land. Vi mottogos mycket broderligt af pastor Th. 
Mann; blef to offentligt introducerade, och talade nagot 
till de forsamlade. Detta var mitt forsta forsok att 
offentligt tala pa tyska. 

Har fingo vi gora bekantskap med den gifmilda och 
fromma baronessan. Hon ar en odmjuk, snail kristen 
och arbetar mycket for Guds sak, genom att gifva fri- 
kostigt af sina stora rikedomar. Sjelf har hon en son- 
dagsskola i sitt eget hem, hvarje sondags eftermiddag. 

•Mandagen, sa tidigt som mojligt, borjade vi vara 
stroftag i Wien. Vi besokte kejserliga palatset, parla- 
mentshnset, nniversitetet, Stef ans-kyrkan, med flera an- 
dra platser. Vi reste till Schonbnmn, kejsarens som- 
marslott. Detta ar ett af jordens skonaste stallen; har 
far man se allt hvad natur, konst och penningar kunnat 
astadkomma, och det ar i sanning mycket. • For ofrigt 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



173 



ma sagas om Wien, att det ar en storartad och skon stad, 
bade hvad gatuanlaggningar, byggnader och naturligt 
lage bet-raff ar. 

Fran Wien kopte vi biljett till Konstantinopel. For- 
sta hvilostallet var Buda-Pest i Ungern. Denna stad 
har pa senare aren genomgatt en riktig panyttfodelse i 
byggnadsvag. Stora breda gator anlaggas ; ett nytt slott 
bygges uppe pa den ofantliga ho j den, der den gamla bor- 
gen ligger. Staden har flera stora byggnader och kyr- 
kor, fornamst ar sakert den stora Stefani-kyrkan i sitt 
nya skick. 

Vi fortsatte mi resan och kommo till Belgrad. Den- 
na stad ar fyra hnndra ar aldre an var kristna tiderak- 
ning. Den innehades da af serberna ; *sedan har den 
varit forstord tjugonio ganger i krig med olika makter. 

Vi besago den ganila romerska fastningen och den 
var i sanning intressant. Har och der i portar och val- 
lar sntto kulor kvar, som visade hvad lekar man i flydda 
dagar haft pa denna plats. Pa torget var lif och rorelse ; 
man kopte och salde med lif och lust, det var en riktig 
marknad. Mera intresserade blefvo vi i platsen, nar en 
gammaL vanlig ofverste berattade for oss, att har var 
det gamla Valhalla, eller som man ocksa kallade det, 
Avalla. Ett monument ar rest pa sjelfva Valhalla-hoj- 
den, for att, som det sages, utmarka platsen for de forn- 
nordiska fadrens himmel. 

Klockan tio pa kvallen lemnade vi Belgrad, for att 
resa mot Konstantinopel. Nasta dag klockan elfva voro 
vi i Sofia, hufvudstaden i Bulgarien. Detta ar en obe- 
tydlig stad pa 40,000 innevanare; hufvudsakligen n}'- 



174 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



bygd, saknar den historiska minnen., och ar foljaktligen 
af foga intresse. Vi fortsatte nu sakta men sakert npp 
for Balkan-bergen till ofver 1,000 fots hojd, och der 
sago vi snotopparne bada sig i solskenet. Vi foro forbi 
bergen cler Miss Stone sages vara, och detta var natur- 
ligtvis af stort intresse for oss. 

ISTar vi andtligen hunnit upp pa hojden, borjade 
det ga med storre fart. Vaderleksforhallandena voro de 
mest gynsamma, och luften var sval pa grund af snon 
uppe pa bergshojderna. Vid solnedgangen voro vi vid 
Filippopolis, som ligger i Kumanien, och hor till Bulga- 
rien.' Har fingo vi se den harligaste solnedgang som 
nagon menniskofantasi kan mala. Det var en syn som 
tjuste och inspirerade, gjorde sjalen blodig och kanslan 
varm, samt paminde om den hogre verldens salighet och 
prakt, sadan den beskrifves af Herrens tjenare, Johan- 
nes. Det sag ut som om Balkanbergen varit af guld. 
rikt beiysta af mangfargade solar. Den aftonen glom- 
mes aldrig. Men sa sjonk solen, och vi fingo fortsatta i 
den praktiga manskensnatten. Yi sokte att sofva, men 
det gick daligt. Klockan sex pa morgonen fingo vi se 
Marmarasjons strander, och klockan sju voro vi i det 
historiska Konstantinopel. 

Nil voro vi idel oga, ty har ar en af de platser, oni- 
kring hvilken manga historiska handelser rora sig. Det 
forsta vi hade att mota med var naturligtvis tullvisite- 
ring och granskning af vara pass. Detta skedde forst pa 
taget och sedan vid framkomsten. Har motte oss en 
ofverraskning. Vi fingo ej lemna platsen, f orran vi 
nppgifvit hvad hotell vi amnade bo pa, och det var ingen 



EAEDEN TILL JERUSALEM. 



175 



latt sak, for den som aldrig varit i Konstantinopel. Men 
pa en gang omringades vi af en skara runnare, som 
sorjde for den saken. 

Vi voro nu i deras hander med allt hvad vi hade 
ocli det var endast att folja med. Ett halft dussin ba- 
rare for vara fa saker, och alia maste ha betalt. Upp i 
en droska och ivag bort ofver Galatabron, genom nagra 
tranga, smutsiga grander till en plats som kallades Her- 
tigens hotell. J a, det borde val duga. — Aja ! det gick 
val an. Yi fingo en praktig vy uppat Bosporen och ut 
at Marmarasjon; till venster lag Skutari pa asiatiska 
sidan, och midt emot, nagot till hoger, Stambnl med 
sin Sofianloske nppe pa hojden. 

Hvarje fredag beder snltanen i sin moske, da en 
stor parad forsiggar. Vi voro ute i god tid, for att se 
allt hvad vi kunde. Eatt som det var hordes musiken, 
och sa borjade regementena att komma, till hast och till 
fots. Nar nagra tnsenden hade gatt forbi, gafvo vi oss 
ivag upp till sultanens palats; hans moske ligger strax 
bredvid. Vi fingo har en ganska fordelaktig plats, for 
hvilken vi naturligtvis maste betala. Nu samlades men- 
niskomassorna fran alia hall. Forst kommo tre vagnar, 
i hvilka nagra af de fornamsta vid hofvet akte. Sedan 
kom sultanen sjelf, omgifven af landets hogste embets- 
man och offlcerare. Under det skaran hurrade och gjorde 
honnox', helsade han artigt tillbaka. 

Han ar en medelstor man med svart helskagg, och 
ser ut att vara omkring femtiofem ar gammal, men bar 
sin alder val i trots af sina manga hustrur. Det minsta 
som kan sagas om sultanens boneparad ar ; att den ar i 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



177 



hog grad storartad. Hum bonen var, det blir en annan 
fraga. 

Den del af den turkiska armen Ad sago, kan med 
for del jamforas med soldaterna i det ofriga Europa. 
De voro stora, starkt bygda man; mod och dodsforakt 
stod afmaladt i deras ansigten. 

Vi foro sedan ut for en skon och angenam batfard 
och landstego vid Galatabryggan, hvarifran vi gingo 
igenom smala, smntsiga gator till bazarerna. Har motte 
oss en syn, som trotsar all beskrifning. Utmed dessa 
gator rader ett lif och en rorelse, som ar alldeles forva- 
nande. Alia bodar och verkstader aro oppna at gatan, 
sa att man kan se och hora allt hvad som forsiggar der- 
inne. 

Konstantinopels hunclar hafva varit foremal for 
mycken uppmarksamhet i reseskildringar, och nog for- 
tjena dessa djur sitt eget kapitel, men vi hafva hvarken 
tid eller Inst att har orda om dem. Den som en gang 
sett dem och en aft on hort deras hem ska tjut, han glom- 
mer dem aldrig. 

For att fa se lifvet i denna stad vid lampors sken, 
gingo vi nt en stund pa kvallen; men turken synes vara 
van att stanna hem ma och ga tidigt till hvila, ty ntom 
nagra forlustelsestallen, restanranter, cigarrbodar och 
dylikt, voro alia platser stangda, och icke mycket folk 
var ute. En och annan knnde man fa se liggande i 
smutsen och sofva, alldeles som ett vanligt svin, allt un- 
der det hundarna tjoto som vildast. 

Efter en natts god somn voro vi ater uppe. Vi fore- 
togo nu en resa med bat omkring det "Gyllene hornet." 



178 



FAKDEN TILL JERUSALEM. 



En sadan fard tager omkring tva timmar, och ar hogst 
behaglig, samt gifver besokaren den allra basta ide om 
stadens lage och storlek. Staden ligger i terrassform 
omkring "Hornet", sa att man pa en gang kan ofver- 
skada det hela. Allestades tyder det pa for fall, ruin och 
brist pa foretagsamhet. 

Vi fingo just nu veta, att en grekisk angare lemnade 
staden pa aftonen for At en, hvarfor vi anskaffade oss 
biljetter ocli gafvo oss ivag. Manen upplyste viken med 
ett matt sken, da vi gledo ut ur hamnen. 

Farval, Konstantinopel ! Farval, du minnesrika 
stad ; vi se dig aldrig mer ! 

Vi gingo nu till hvila och sofvo godt, under det var 
farkost gled fram ofver Marmarasjons bolja. Tidigtma- 
sta morgon stego vi upp, laste Guds ord och forrattade 
var morgonbon. Vid sjutiden passerade vi Dardaneller- 
na och de turkiska fastningsverken. Ute pa Ageiska. 
hafvet foljde vi utefter Mindre Asiens kust nastan hela 
eftermiddagen, och passerade manga minnesvarda plat- 
ser, sasom Assos, Troas och Mitylene. Dessa platser aro 
val bekanta for alia kristna. Det kandes underligt att 
nu fara pa samma haf, der Paulus brukade segla, och 
se med egna ogon de platser, der han brukade verka Her- 
rans verk. Pa europeiska sidan, inne i en lang vik, lig- 
ger Tessalonika. Det hade varit oss kart att besoka 
denna plats, men det kunde icke ske. 

Vid sjutiden nasta morgon voro vi i Pireus' hamn, 
efter den angenamaste sjoresa som man kunde onska sig. 
Batarna lagga har icke till vid nagon brygga eller kaj, 
utan man maste tagas i land af smabatar. Sa snart vi 



FARDEN" TILL JERUSALEM. 



179 



kastat ankar, kom en svarm af dessa omkring oss ; vi f 6r- 
stodo med ens hvad det menade, men beslutade att icke 
lata lura oss. Dessa schaare tilltalade oss pa alia moj- 
liga sprak, men vi svarade icke utan talade endast sven- 
ska oss emellan, och det syntes ingen forsta. Nu var 
ratta ogonblicket inne, och vi fragade huru mycket de 
ville ha for att ro oss i land. Da borjades ett ovasen som 
var hiskeligt; de tratte med hvarandra och bjodo under, 
undan for undan. Till slut sade en ung man : "J ag tar 
•herrarne for sex pence alia tre." "All right", sade vi, 
och sa bar det ivag. 

Snart satte vi foten pa Hellas jord och togo taget 
till At en. Det kancles i sanning nnderligt att vara i 
Aten. Det historiska, minnesrika, klassiska Aten ! Har 
se vi nn med egna ogon Akropolis, Minervas tempel, och 
Parthenon. Der ar Lyckabetas med sitt tempel, om- 
kring fyra hundra fot ofver staden. 

Vi gingo upp till Jnpiters tempel; anblicken af 
dessa miner ar anslaende. Yi matte pelarne och grund- 
planen sa godt vi knnde, och dimensionerna voro kolos- 
sala. Genom den sa kallade Hadrianska porten gingo vi 
npp mot Akropolis. Vi besago Bachii tempels ruin, 
hvilken ar ganska val bibehallen. Derifran gingo vi 
till Odeon, eller Herodes Atticus amfiteater, som har 
sittplatser for sextnsen personer. Ofver Forum, der Pe- 
rikles och Demostenes brukade halla sina drapliga tal. 
togo vi vagen at staden till; besago nagra kyrkor och 
andra byggnader; bestego Lyckabetas hojd, fran hvil- 
ken man har en harlig utsigt ofver hela Aten och nejden 
omkring; gingo sedan till det gamla Stadium eller ran- 



180 



FAEDEN TILL JERUSALEM. 



narebanan, der de gamle kamparne och kapploparne hade 
sina tafiingar. Vi matte och raknade har bankarna, och 
med aderton turn at hvarje person, funnos sittplatser for 
femtiotvatusen, och hvarje bank ar af huggen sten; ett 
verkligt under i alia afseenden. 

Nu bor jade det morkna, och vi voro glada att fa ga 
hem till hotellet. Vigingo till hvila, val belatna med 
var dag. 

N~asta morgon voro vi tidigt uppe, laste Gilds ord 
och hade var morgonbon. Efter frukosten kom var led- 
sagare for dagen, en ung och treflig grek som hade varit 
vagvisare i manga ar. 

Vi besokte nu Seramikon, med sina konstnarligt 
nt for da grafvardar, och Zeus tempel, bygdt fyra hundra 
sextio ar fore Kristus af Miltiades son Simeon, till Zeus 
den store gudens ara. Detta tempel forvandlades forst 
till en kristen kyrka, sedan till en nioske, och star nu 
tomt, tyst talande om gangna tiders historia. Vi ned- 
stego i den morka, dystra hala i berget, hvar Sokrates 
satt fangslad och uttalade, da hans dom afkunnades, 
dessa orden : "Nar gudarne saga ga, sa bor man ga ; nar 
de saga stanna, sa bor man stanna. J ag gar till doden. 
I till lif vet ; men hvem som har det bast, vet ingen utom 
Gild:' 

Fran denna plats gingo vi till Areopagen. Der fin- 
na vi trappan, hvar Paulus stod; stegen aro huggna ur 
sjelfva berget, och aro saledes ovilkorligen desamma. Vi 
laste ur var bibel det tal han har holl. (Ap. G. 17.) 
Sedan folio vi pa kna och tillbado var Gud, tackande 
honom for Paulus ; och bado att Gud matte gora oss i 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



181 



nagon man lika honom. Vi bado for vara forsamlingar, 
vara familjer ocli vara vanner, allt under den under liga- 
ste kansla af tro ocli hanf orelse. 

Vi kimna i denna korta skildring ej ens namna 
namnen pa alia de sevarda platser vi besokte. Att bc- 
skrifva Aten ocli dessa under skulle fylla manga bocker. 
Greklands skulptur ocli byggnadskonst star annu som 
ett monster, ocli liar val aldrig blifvit ofvertraffad i sin 
enkla storslagenhet och sina imponerande dimensioner. 
Ej underligt att Plato sade : "Jag ar glad att jag ar en 
menniska, icke ett djur — en man, icke en kvinna — en 
grek, icke en barbar — och mest af allt, att jag ar ate- 
nare." 

Manga for oss egendomliga seder och brnk fingo vi 
se. Alia verkstader aro oppna at gatan till, och nar man 
till exempel gar forbi ett bageri, ser man ratt ifran ga- 
tan, nar brodet sattes i ngnen. Stnndom ar en skylt ut- 
satt, pa hvilken det star angifvet, nasta gang brod sattes 
in for bakning. 

Vi sago begrafningar, och de voro ganska egendom- 
liga. Nar ceremonierna i huset eller kyrkan aro ofver, 
borjar likprocessionen. Alia ga till fots. En man gar 
framfor och bar likkistlocket nppratt, liket kan pa sa 
satt, i den oppna kistan, beskadas af alia. 

rTagonting bade lojligt och ovanligt var det satt, 
hvarpa mjolken levererades i Grekland. Vi sago man 
har och der, atfoljda af en stor skock getter. Nar en af 
dessa man kom till porten af ett hus, stannade han och 
fragade hum mycket mjolk de ville ha. (Getmjolk an- 
viindes allmant.) Sa fort han fick sin order, borjade 



EARDEN TILL JERUSALEM. 



183 



han strax irg'olka sitt matt fullt, lemnade in det och fort- 
satte sedan pa samma satt, till dess alia hans kunder 
fatt mjolk, och alia lians getter blifvit mjolkade. Sedan 
begaf han sig nt pa faltet med sin hjord. Getterna folj- 
de honom, alldeles som en hund foljer sin herre. 

Den 27 November tidigt pa morgonen reste vi til 1 
Korint. Hela Grekland ar ett bergland, med undantag 
af Arkadien. Jernvagsresan var i hog grad intressant. 
Har och der ser man stora olivlundar ; ibland ilar taget 
fram langs branten af ett hogt berg, hvar man har den 
harligaste ntsigt ofver nagon hafsvik. Stundom aro vi 
sa hogt nppe, att om en jernvagsolycka intraflade, vore 
det ingen ntsigt for raddning. 

Snart voro vi i Korint; staden ar liten och obetyd- 
lig, men den har ett fortjusande lage vid Korintviken. 
Det gamla Korint, som vi lasa om i Nya Testamentet, 
ar nastan borta fran jorden. Det ligger ett stycke ntom 
det nuvarande Korint, men s"om det var en vacker dag 
gingo vi genast dit. Vandrande omkring bland rniner- 
na, plockade vi npp ett och annat minne. Jag fick tag 
i orat af en liten kruka eller kopp, som sakert var myc- 
ket gammalt. Jag pastod, att det var orat till den kopp, 
som Paulus hade att dricka vatten nr, da han bodde har 
hos Aqnilla och Priskilla i ett och ett halft ar ; och ingen 
af mina kamrater knnde bevisa, att det icke var sant. 

Uppe pa hojden ligger ett citadell. For ofrigt kan- 
nes det vemodigt att tanka, att en stad, som ar sa myc- 
ket omtalad i kristendomens historia, skall vara totalt 
bortsopad fran jorden. 



184 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



II. 

EGYPTEN. 

o 

ATERKOMNA till nya Korint, togo vi taget till 
Aten, for att derifran fortsatta var fard till Smyr- 
na i Mindre Asien. Men har motte oss var forsta miss- 
rakning. Vi vantade hela dagen ; och ingen bat kom; vi 
vantade hela natten och. nasta dag, men forgafves. Det 
beslutades da, att vi skulle resa direkt harifran till 
Egypten. Detta beslut var jag ej sa sar deles villig att ga 
in pa, emedan det helt och hallet omstopte var resplan, 
samt berofvade oss formanen att se manga intressanta 
platser i Mindre Asien. 

Vi embarkerade emellertid for Alexandria, och voro 
nu pa vag till det svarta Afrika. Men resan var ingen 
lustresa. Ombord var en brokig samling af allehanda 
folkslag. Det lif och de obehag vi hade att genomga, 
trotsar all beskrifning, men der voro vi, och vi knnde 
icke ratt gerna hoppa i sjon. Andtligen, efter tva dagars 
stormig fard, voro vi valbehallna i Alexandrias higna 
hamn, pa morgonen den 1 December 1901. 

Alexandria ar en gammal stad, belagen vid Nil- 
flodens utlopp i Medelhafvet ; den var en gang verldens 
fornamsta lardomssate, och kristendomen vann har ti- 
digt ett fotfaste. Det sages att Marcus har forst predi- 
kade den kristna laran. I teologi, saval som i all annan 
vetenskap, ntofvade den Alexandrinska skolan den stor- 
sta inflytelsen for en lang tidsperiod. 



FAKDEN TILL JERUSALEM. 



185 



Alexandria har en stor liamn ocli manga f artyg ga 
ocli komma. Der arc- pa senare tiden uppforda manga 
nya, vackra byggnader; for detta, saval som for all an- 
nan forbattring, kunna vi tacka England. 

Hvad folklifvet betraffar, far man har se den niest 
brokiga samling — turkar, greker, araber, egyptier, ju- 
dar, italienare ocli negrer af alia fargskiftningar och 
typer. Europeernas antal ar ocksa ganska stort. Hvad 
kladedragterna betraffar, sa variera de fran de allra fina- 
ste europeiska hela raden igenom, snart sagdt till para- 
disdragten. Mer an halften ga barfota, fast vi aro nn i 
December manad. 

Infodingarne se i allmanhet mycket forfallna nt, 
jamforda med den hvita befolkningen. Men en god sak 
ar, att man ser sallan en berusad person bland dem. 
Visserligen forbjuder deras religion fortarandet af star- 
ka drycker, men — gor icke den kristna religionen det- 
samma ? Och dock ntofvas denna last af millioner men- 
niskor i vara kristna lander. Ja, tnsenden supa ihjel 
sig. 0, hvilken skam for dem som veta battre! Matte 
Herren fa nppvacka vart folk till insigt om det ratta, 
afven i denna sak. 

Bland de manga platser af intresse som vi besokte 
i Alexandria, ma namnas museet, samt de for tva, ar 
sedan npptackta grafvarne, hvilka forefollo mig i hog 
grad intressanta. Man vet icke annu med visshet hvil- 
ken ntstrackning dessa katakomber hafva, men manga 
tusen lik hafva har blifvit insatta for omkring tre tnsen 
ar sedan. Dessa grafvar vittna om ett oerhordt arbete. 
och en omsorg for de doda som ar tilltalande i sanning. 



38G 



EARDEN TILL JERUSALEM, 



Den 3 December lemnade vi Alexandria klockan 
sju pa morgonen, ocli togo taget for Kairo, hvar vi an- 
lande klockan elfva f. m. samma dag. 

Att relatera de scener vi sago i vissa kupeer, der 
infodingar hollo hus, skulle mojligen fortaga aptiten 
hos manga af mina lasare. Det ar rent af omojligt att 
beskrifva denna smutsiga, trasiga, lusiga och ilia luk- 
tande hop, som mer liknade djur an menniskor. Det var 
radligast att halla sig pa behorigt afstand, om man ville 
forblifva fri fran ohyra. 

Eesan emellan Alexandria och Kairo ar vemodsfull 
i sanning. Vid denna ticl af aret star vattnet hogt ofver 
en stor del af landet, och Nilen ar bred som en sjo. 
Man ser har och der egyptiska stader eller byar, besta- 
ende af sma lerhyddor, med ett hal midt nppe pa top- 
pen ; och ett pa sidan som tjenar for ingang. Har lefva 
dessa olyckliga menniskor; har laga de och fortara sina 
maltider, hvilka ntan tvifvel aro till stor del uppblan- 
dade med smuts. Ett sa vedervardigt lif ha manga i 
vara civiliserade lander aldrig dromt om. 

Landet ar nog mycket f ruktbart, men det odlas ju 
icke egentligen. Landtbon bereder sin jord pa samma 
satt och med samma slags redskap, som for tva tnsen 
ar sedan; ingen forandring alls. Der aro an i dag de 
gamla lergroparne och hjnlen som arbeta leran, alldeles 
som nar Israels barn slogo tegel i dessa trakter. Har 
och der langs banan ser man moderna hns, samt en och 
annan liten stad, som har engelsmannen att tacka for 
sin tillvaro. Pa falten odlas bomull och sockerror, sa- 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



val som alia de frukter och sadesslag som omtalas i 
bibeln. 

Under forsta delen af var resa fran Alexandria, 
sago vi endast nagra fa menniskor, med nagra hundar, 
kattor, hons och ander omkring sig. Langre in i landet 
borjade vi se kameler och asnor. Har fraktar man allt 
pa asnans och kamelens rygg. Vanliga lastvagnar be- 
gagnas ingenstades pa landet och knappast i staderna. 

Vi kommo andtligen till Kairo, en stor och vacker 
stad, numera den fornamsta i Egypten. Nar vi anlande, 
mottogos vi som vanligt vid stationen af en skara run- 
nare, hvilka ville slita vara saker if ran oss; men vi 
kommo till sisfc, med bade helbregda kroppar och beva- 
rade saker, till en pension, der vi fingo rum for tre 
frank om dagen, ett ganska hyggligt rum midt emot 
parken. Har stodo traden i full gronska, blommorna 
vaxte och spridde sin valluktande doft, fast det var i 
December manad. 

Kairo ar en jamforelsevis ny stad och for ofrigt 
kosmopolitisk i detta ords fullaste bemarkelse. Der 
finnes en mangd stora, fina hotell och manga goda pen- 
sioner, hvar de resande kunna fa angenama hem for lan- 
gre eller kortare tid, mot ett ganska rimligt pris. Sta- 
den har fern olika elektriska sparvagar, hvilka ga i alia 
riktningar. Dessutom finnes ofver allt sadlade asnor 
att hyra, saval som omnibusar och droskor. Ett egen- 
domligt forhallande ar, att om man hyr en asna for att 
rida omkring i staden, sa foljer dess egare med till fots. 
Han springer med latthet tio engelska mil utan att trott- 
na, och for en sadan resa far han fern eller sex piaster 



188 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



(25 eller 30 cents). Asnorna aro mycket snia, men deras 
egare gifva dem storartade namn, sasom Bismarck, Na- 
poleon, Mark Twain, Washington m. m. Dessa asneforare 
tala alia mojliga sprak, tillrackligt for att reda sig, 
ehuru de fleste, om icke alia, bunna livarken lasa eller 
skrifva. 

Kairos bazarer aro mycket intressanta. Det ar helt 
enkelt omojligt, att genom en kort beskrifning gifva en 
fullstandig ide om dem. De maste besokas for att kunna 
ratt nppfattas. 

Mar vi hade besett staden sa langt vi knnde hinna, 
samt fatt reda pa, att vi skulle mottagas med tio dagars 
karantan i Palestina, kande vi, att vi fatt nog for forsta 
dagen. 

Jag borjar tro, med hvarje ny erfarenhet, att talet 
om den gamla egyptiska bildningen och storhetstiden 
ar forvanande mycket ofverdrifvet. Egyptens storsta 
valsignelse ar, att England har fatt sin hand med der. 
Om detta vore forhallandet ofver hela Afrika, sa blefve 
det snart ett lyckligare land i alia afseenden. England 
har praktiga garnisoner allaredan, bade i Alexandria 
och Kairo. Funnes icke dessa, da vore det bast, att icke 
resa till Egypten alls. 

Nasta morgon, den 4 December, vaknade jag gan- 
ska tidigt, ty krakorna skreko i parken framfor hnset 
sa vildt, att det paminde nagot om hnndarnes tjut i 
Konstantinopel. Jag kande mig styrkt efter nattens 
hvila. Solen gick npp klar och varm och badade den 
forsta dagen efter regntidens slut. 



FABDEN TILL JERUSALEM. 



189 



Vi hade bestallt "guide" dagen forut och skulle nil 
ut till pyramiderna. Var dragoman var en ung och 
kvick arab, sardeles behaglig; han talade ocksa ganska 
bra engelska. Det ar ett ratt langt stycke att far das 
fran staden ut till pyramiderna, nngefar en timmes vag 
med den elektriska jernvagen. 

Under resan ville vi blifva sa bekanta som mojligt 
med var dragoman. En af sallskapet fragade honom, 
om han var gift, hvarpa han svarade, "nej." Sa kom 
talet pa arabernas hemlif och giftermal med mera. 
Han sade, att kediven i Egypten har 207 kvinnor i sitt 
harem, men han har en som ar hans egentliga hustrn. 
och hon ar ofver alia de andra. En valbergad man, 
elier en som ar rik, kan hafva tio eller flera hustrur, 
men de fattiga fa vara nojda med en. 

Sedan fragades han. om det icke hander att kvin- 
norna blifva oense ibland. "0 nej", sade han, "det han- 
der icke oft a, ty de aro icke egentligen tillsammans, utan 
ha hvar sin del af hnset att bo uti. ' Ga de till hvaran- 
dra, och det blir ovasen eller trata af, sa far den stryk 
som besokte den andra. Mannen tnktar sin hustru efter 
behag. Yi fragade honom nn, om han tankte pa att 
gifta sig. "Ja", sade han, "men det kostar pengar, ty 
allting ar dyrt i Kairo." Jag fragade honom : "Hum 
kan du vet a om du tycker om kvinnan dn far till hustru, 
da dn aldrig far se henne ntan sin sloja?" Han sva- 
rade : "Jag kan skicka min syster, min moder eller na- 
gon annan kvinna dit for att bese henne, och de knnna 
sedan beratta, om hon ar bra." Skilnaden kan icke 
blifva stor i alia fall, sa langt vi hafva sett, 



190 



FAKDEN TILL JERUSALEM. 



Nu voro vi framme vid pyramiderna. Forst tyckte 
vi, att det icke var sa sardeles mycket att se, men nar 
vi kommo fram till en af dem, borjade den forefalla oss 
underbar. Da vi hade klattrat uppfor sidorna till top- 




Pastor Eagle och hans reskamrater pa toppen af den store pyramiden. 

pern forstodo vi som aldrig forr, att liar var ett af verl- 
dens stora under. Ingen borde nagonsin resa till pyra- 
miderna ocli nraktlata att ga npp till toppen pa en af 
dem. Uppstigandet sker pa sa, satt, att hvar je person 
har tre forare med sig; tva ga fore ocli draga, en i 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



191 



hvarje arm, den tredje gar efter ocli lyfter nar sa be- 
hofves. Med dessa tre gafvo vi oss ivag mot hojden. 
Yi voro fyra i sallskapet, och hvar och en hade tre ara- 
ber med sig, salunda sexton personer inalles. 

Pyramiden ar 470 fot hog, och trappstegen aro myc- 
ket svara, de aro fran tva till fyra fot hoga. Den som 
ar ovan, gor val uti att icke ga for fort i borjan, ty gor 
man det, sa har man hvarken krafter eller medvetande 
kvar, nar man kommer till toppen. Forarne springa 
som ekorrar upp och ned. En af dem ville halla vad, 
att han skulle ga bade upp och ned pa tio minuter. 
Detta later otroligt, men mannen var nog viss pa sin 
sak. For oss tog hela farden ungefar en och en half 
timma. Vi drojde en stnnd nppe pa toppen, sjongo 
der "Amerika" och nagra religiosa Sanger, samt hade 
bon till Gud. 

Utsigten fran toppen af denna, den storsta bland 
Egyptens pyramider, var ofvervaldigande och Jianfo- 
rande. Xnbiska och Sahara-oknarne utbreda sig under 
vara fotter som ett oofverskadligt haf, hvars varma, 
gula, omatliga }i:a forsvinner vid horisonten. Oster om 
oss flyter Nilen, Eg} r ptens pulsader, majestatiskt lugn, 
vid denna tid pa aret bred som en sjo. Der borta se 
vi Kairo, Egyptens hufvadstad, hjertat af det hela. En 
mangd kanaler och sma strommar ligga ntbredda som 
ett silfvernat ofver landskapet. Sfinxen star som en 
stum askadare, lika outgrundlig och gatlik i dag som 
for tusen ar sedan. Fran en klar, tropisk himmel blic- 
kar en stralande varm sol ned ofver det hela. En under- 
skon tana, obeskriflig, oforgatlig ! 



192 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



Yi fruktacle, att nedstigandet skulle blifva varre an 
uppstiganclet, ocli i viss mening var det sa, fast det gick 
myckei fortare. Lyckligt nedkomna, aterstod det nu 
att se pyramidens inre ocli det var langt varre, ty har 
fans hvarken luft eller ljus. 

Forst bar det i vag nedat omkring sjuttio f ot, hvar- 
efter vi leddes genom en trang oppning uppat igen, och 
anlande efter en besvarlig vandring in i drottningens 
kammare, ett rum som fa besoka. Derefter gingo vi till 
konnngens sal, men innan vi hunno dit ; maste vi krypa 
pa kna ocli armbagar. Nar man onskar besoka de store, 
maste man odmjuka sig. Denna sal ar sjuttiofyra fot 
lang, sjntton fot bred oeh nitton fot hog. Har star sar- 
kofagen efter konung Cheops lik. 

Yi skynda oss nu ur clessa dystra salar, hvar oge- 
nomtrangiigt morker och osund luft omgifva oss, glad a 
att ater inandas ren hift och skada dagens ljus. 

Pa kamelernas ryggar togo vi nu vagen at sfinxen 
till. Detta under, hvars b}^gg-mastare ingen kanner, ar 
sakerligen den aldsta af alia harvarande byggnader. 
Kroppen pa denna kolossala bild ar ett htindra fyrtio 
fot lang, ansigtet trettio fot, framfotterna femtio fot, 
allt uthugget af ett sandstensblock. Sfinxens tempel ar 
lika underbart som pyramiderna. Graniten, som ar an- 
vand for detta tempel, blef fraktad 600 mil, och som- 
liga stenblock aro sexton fot langa och sju fot i fyrkant. 
Huru de kunde fa dem dit, der de nu aro, forblir nog 
en gata for alltid. De aro emellertid der, och vi hafva 
sett dem. 



FAEDEN TILL JERUSALEM. 



193 



fortsatte vi var fard i okensanden omkring liela 
pyramidgruppen, gingo sedan till den elektriska spar- 
vagnsstationen, sade farval till pyramiderna, ocli ater- 
vande till Kairo. Vi gjorde nagra utflygter och sago 
manga markvardiga platser pa eftermiddagen. 




"Pa kamelernas ryggar togo vi nu viigen at Sfinxen till." 

Niista morgon vaknade vi, glada och vederkvickta 
efter nattens livila, ocli tackade Gud for hans beskydd 
under d«n flydda natten, 



194 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



Var plan var nu att besoka clet beryktade mnseet 
i Gizeh. Har finnes fornfynd ocli lemningar af alk- 
handa-saker. En otrolig mangd niumier af konnngar. 
prester och storman forvaras liar, somliga flera tusen ar 
gamla, och anda ganska val bevarade. Bland de knng- 
liga mumierna aro Barneses II och Seti I af sardeles 
stort intresse. Eameses I ocli Rameses III aro ocksu 
der, samt en oraknelig rad fran nastan alia dynastierna. 
I en stor sal, hvar alia dyrbara fynd aro forvarade, ser 
man perlor, halsband, armband, kedjor och guldpryd- 
nader af alia slag. Allt ar forvanande likt hvad vi i 
allmanhet anvanda i vara dagar. 

Abbas Hilmi bebodde detta palats sist, och der 
hade han sitt eleganta harem. Genom ovanlig djerfhet 
fick jag en glimt in i en af dess afdelningar, men en 
af betjeningen kom efter mig, som'om jag hotat att 
gora nagon gruflig ogerning. 

Palatsct ar storartadt och mycket imponerande, det 
bor erkannas, men egyptiernas konst kan icke jamforas 
med grekernas. Jag kanner mig lifligt ofvertygad om, 
att det ofverdrifna berom, som manga egyptologer slosa 
pa detta folks konst och vetande, ar oberattigadt. Jag 
blef ocksa lifligt ofvertygad om, att den som gar genom 
mumiernas salar med ogonen oppna och sinnet fritt fran 
f ordomar, skall aldrig kimna bli Darwinist i sin lara om 
menniskornas harkomst. Vi sago mumier flera tnsen 
ar gamla, sa val bevarade, att till och med fargen pa 
haret knnde nrskiljas, men ingen enda form eller hnf- 
vndskapnad syntes, som icke finnes nu ratt ibland oss. 
Om pa mellau tre och fyra tnsen ar, inga synbara foran- 



FARDEN. TILL JERUSALEM, 



195 



dringar egt rum, hvar aro da bevisen for, att de nagon- 
sin funnits? 

Fran museet gingo vi till zoologiska tradgarden, 
som f ordom tillhorde det gamla slottet, beryktad for 
sin djursamling samt sina storartade korallgrottor, vat- 
tenkonster och blomsteranlaggningar. Vi besokte der- 
efter kedivens underbara moske, bygd af alabaster, samt 
stadens citadell, der engelska garni sonen ar forlagd, 
med sina kanoner vanda mot hjertat af staden, derige- 
nom visande sig vara de egentliga herrarne pa tappan. 

Under denna var utflygt fingo vi bevittna en egyp- 
tisk likbegangelse. Forst kommo presterna och alia 
mannen fore liket, ntstotande sorgliga klagoljud. Ki- 
stan hvilade pa langa palar ocli bars pa axlarne af fyra 
ellcr sex man; efter densamma kommo kvinnor och 
barn, hvilka skreko och grato pa det mest hjertangsliga 
satt. Det rorde mitt hjerta, och hvad som isynnerhet 
vacktc min djupaste sympati var en gammal man, som 
gick nara liket. Jag sag huru strida tarar banade sig 
vag ofver hans svarta solbranda kinder, under dot han 
mumlade en sorgesang eller bon, som ingen af oss for- 
stod. Men taren den forstodo vi, den rorde oss alia. 
Tank huru lika vi anda aro. Ja, Gud har gjort hela 
menniskoslagtet af ett blod, och vi aro alia broder. 

Den 6 December var var sista dag i Kairo, och som 
det var fredag, muhamedanernas sabbat, gingo vi ut for 
att se de dansande dervisherna. Ofver trettio minuter 
svanga de omkring i vild fart till dess de forlora all for- 
nimmelse af yttre ting, och i ett slags rus fa erfara en 
viss kansla af salighet, forestallande sig vara vid para- 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



197 



disets portar. Sedan vi hade sett detta sorgliga skade- 
spel, togo vi en tur ut till det stora Gizelpalatset. Har- 
ifran atervande vi till vart hotels och detta afslutade 
vara vandriDgar i Kairo. 

Nasta morgon sade vi farval till Egyptens hufvud- 
stad. Kesan gick forst till lsmailia vid Suezkanalen. 
Israels barn boddc under tidcn dc voro i Egypten. In- 
komna till Ismalia bytte vi om tag for Port Said, och 
pa kvallen efter morkrets inbrott voro vi framme. Na- 
sta dag var sondag, men nagot spar af kristlig sabbat 
s} r ntes icke har. Alia butiker oppnades som vanligt, 
penningevaxlare komnio ut med sina bord, och batarne. 
i hamnen lastade och lossade liksom andra dagar. Vi 
gingo till den engelska kyrkan, der vi horde en enkel, 
men ganska god predikan. Port Said ar en mycket gud- 
los stad. Det ar en plats, hvar folk fran alia jordens 
kanter motas. Troligen finnes ingen hamn, som ser sa 
manga fartyg som denna. 

Pa aftonen lemnade vi Port Said och anlande till 
Bejrut tisdagsmorgonen den 10 December. Men nu 
vantade oss den bittraste erfarenhet vi haft under hela 
resan. Vi maste har ligga i tio dagars karantan, utan 
nagon annan orsak an hundturkens darskap. Det blef 
dock mera angenamt an vi-hade forvantat, emedan vi 
hade formanen att hafva nagra mycket intressanta och 
bildade personer i vart lilla sallskap. 



198 



FAR-DEN TILL JERUSALEM. 



III. 



PALESTINA. 



BEDAGEN den 20 December kom forlossningeus 



X timma, ocli vi blefvo slappta i land. JSTasta dag 
lemnade vi Bejrut och gingo ombord pa en rysk angare, 
som var pa vag till Jaffa. 

Bland de resande vid kajen var ett lif sa vildt, att 
det kan omojligt beskrifvas; de skreko, gestiknlerade, 
tratte, ryckte och sleto hvarandra, till dess.de. fiesta sago 
lit som losslappta galningar. Klockan nio pa kvallen 
angade vi nt fran land. Det var ett brokigt lif ombord. 
De fiesta resande voro pilgrimer pa vag till Jerusalem 
och Mekka, hufvudsakligen ryssar och turkar samt na- 
gra mongoler. De lago packade som sillar ofver hela 
dacket, saval som i lastrummet. 

Vinden var stark, och sjon vrakte valdsamt. Dk 
det bor jade dagas voro vi ratt utanf or Karmel. Sondagen 
den 22 December skulle alltsa blifva den dag, da vi, 
skulle fa satta var fot pa Palestinas heliga mark. Mitt 
hjerta klappade fortare an vanligt, &k jag forsta gangen 
sag Galileens och Judeens berg och dalar. Vi gledo 
fram&t langs kusten, och shitligen syntes Jaffa i fjer- 
ran. Yinden mojnade af och det blef nastan lugnt, 
hvilket betydligt underlattade landstigningen. 




FARDEN TILL JERUSALEM. 



199 



Jaffa liar en markvardig historia,, och mycket som 
vi der skulle onskat se; men som taget till Jerusalem 
lemnade inom en half timma, och stationen ar belagen 
en engelsk mil fran hamnen, hade vi ingen tid att besc 
staden. 

Tag for Jerusalem ! Hum underligt det hors, na- 
stan opassande. Den moderna, prosaiska jernhasten 
har nu erofrat afven det heliga landet; hans frustande 
andedragt och galla hvissling genljuda nu bland bergen 
omkring Jerusalem. Huru underligt det kannes, att nu 
narma sig resans mal, och detta pa dagen jamnt tva ma- 
nader sedan vi lemnade hemmet. 

Forst kommo vi till Lydda, sedan foro vi ofver en 
mycket vacker slatt af val odlad jord. Sa smaningom 
kommo vi upp bland bergen, -och da var allt ode; endast 
djupa dalar och kala berg/ men de voro majestatiska 
och tilltalande — de voro ju "Bergen omkring Jerusa- 
lem," Klockan half fern sago vi' Jerusalem. Minnes- 
rika stad, utvalda stad, underbaraste bland alia, ehuru 
mycket fornedrad ! Alia de scener, som liar egt rum. 
passerade i revy for mitt sinne. och jag var nastan of- 
vervaldigad af de kanslor som beherskade mig. 

. Mandagsmorgonen den 23 December gafvo vi oss 
ut for att se Jerusalem sadant det nu ar. Yi gingo ge- 
nom Jaffa-port en, foljde Davids gata, som leder upp till 
Mpria, der det harliga templet fordom stod. Nu ar det 
borta och Omarmosken upptager dess plats. Inkom- 
men i mosken ser man i sjelfva midten deraf, toppen af 
berget Moria. Detta ar sannolikt platsen, der Abraham 
bygde sitt altare, da han skulle offra sin son Isak. 



200 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



Harifran gingo vi till Justinus-kyrkan, som byg- 
des i sjette arhundradet. Afven den ar nu forvandlad 
till en moske. Sedan besokte vi "Salomos stall", hvilka 




Jerusalem. 



voro i sitt slag rnycket nnderbara ; det fans har rum for 
tnsentals hastar. Vi fortsatte var vag langs muren och 



FAKDEK TILL JERUSALEM. 



hade en harlig utsigt ofver Josafats dal. Vi passerade 
Sakarias graf, St. Jacobs grotta ocli Absaloms minnes- 
stod. 

Sedan vi ater passerat tempelplatsen, gingo vi till 
gatan Via Dolorosa, vagen var Fralsare gick, da han 
bar sitt kors for var skull. Med blottade hufvuden och 
ofvervaldigade kanslor vandrade vi fram denna vag, sam- 
ma viig hvar Jesus dignade under korset, da han leddes 
ut mot Golgata for att lida och do for hela verldens 
alia synder. Vi gingo sedan till den heliga grafvens 
kyrka, och i sjelfva graf ven folio vi pa kna. Under min 
bon der, erf or jag den himmelska kraften i ett rikt matt, 
under det ymniga tarar folio pa den kalla stenen. 

Pa eftermiddagen amnade vi att besoka Oljoberget. 
Pa vagen dit stannade vi i Getsemane ortagard och bado 
till Gud. Huru under ligt, att akalla var hirnmelske 
Fader fran denna plats, der var Fralsare kampade och 
svettades blod for var skull. Fran Oljoberget har man 
den allra haiiigaste utsigt at alia hall. 

Den 24 December reste vi till Hebron och passe- 
rade under vagen manga markvardiga platser. Fram- 
komna till Hebron, gingo vi till Mamres Lund, och der 
hade vi lunch — brod, kott, agg, apelsiner, notter, rus- 
sin och vatten. Det smakade val efter resan. Hebron 
ar en mycket gammal stad, en af de aldsta i verlden. 
Har ligger Sara begrafven, har foddes Absalom, har 
mordades Abner, och konung David regerade har i sju 
och ett halft ar. For narvarande ar staden i ett uselt 
skick, och folket ar vildt och fanatiskt. 

Vi atervande nu mot Jerusalem, men stannade un- 



202 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



der vagen i Bethlehem for att der fira julotta. Vi kom- 
mo dit vid solnedgangen, och f unno, att for oss var intet 
rum i herberget. Vi fingo stanna i en gammal salubod 
och spisade der var julkvallsmaltid. Huru tarflig om- 
gifriingen an var, sa var det .dock den underbaraste at' 
alia julhogtider jag upplefvat. Vi gingo till den stora 
romersk-katolska kyrkan, der gudstjensten varade %ra< 
timmar. Sa, manga ceremonier och sa mycken stat har 
jag aldrig sett forr pa en gang. 

Vid treticlen pa julmorgonen gingo vi ut till mar- 
ken, der herdarne fingo uppenbarelse om Jesu fodelse. 
Det var en skon, varm natt; manen sken i sim fulla 
kraft fran den klara himlen, kastande sitt silfverskim- 
mer ofver hela nejden. 

Del finnes har en grotta, h var det antages herdarne 
hvilade den minnesrika natten. Inne i denna jordkula 
hade tre svenskar nu sin julotta — en handelse, som 
troligen aldrig forr intraffat, och mojligen aldrig kom- 
mer att upprepas. Med julljus i hander, sjongo vi: 
"Var helsad skona morgonstund", hvarefter en af oss 
laste Guds ord, en holl julpredikan, alia tre bado till 
Gud, och sa sjongs lof sangen. Sedan gingo vi till Beth- 
lehem, alldeles som herdarne pa sin tid. 

Pa morgonen atervande vi till Jerusalem, och van- 
drade anyo omkring i den heliga staden. Dagen derpa 
foro vi till Jeriko, passerande Betania samt manga an- 
dra bekanta stallen. Vi stannade i Jeriko ofver natten, 
och hvilade godt efter de uppfriskande bad vi hade i 
Doda hafvet och Jordan. 



204 



FAItDEN TILL JERUSALEM. 



I red a gen den 27 December atervande vi fran Jc- 
riko till Jerusalem. Nasta morgon voro vi tidigt ute.. 
Vi gingo till Zion och Davids graf, ut genom Zions 
portar och ner genom Gchenna-dalen. Har sago vi dc 
arnie spetalske, som bado om almosor, en hemsk syn i 
sanning. Vi sago dammen Siloam, gingo genom Josa- 
fats dal och foljde sedan backen Kidron npp mot Get- 
semane. Jag lemnade sallskapet, och gick an en gang 
in i denna helgade ortagard. J ag grat och bad en stund, 
derefter plockade jag nagra blommor och tog en del 
jord under ett af olivtraden i ortagarden. * 

Nasta dag var den sista for oss i Jerusalem. Jag 
amnar icke forsoka att beskrifva allt vi sago i denna 
underbaraste bland alia stader. Manga sorgligt lojliga 
och vidskepliga ting forevisas har, men det fortager 
dock icke vardet af de verkliga minnen, som aro oskilj- 
aktigt forenade med nastan hvarje foremal ogat moter. 

Var plan var nu, att till hast taga en ridtur genom 
Palestiua, och se sa mycket som vi mojligtvis kunde 
hinna med pa den begransade tid vi hade till vart forfo- 
gande. 

Allting var i ordning for afresan, och mandags- 
morgonen den 30 December sade vi farval till Jerusa- 
lem samt gafvo oss ivag norr ut. 

Af alia markvardiga stallen vi nu passerade, vill 
jag endast namna nagra fa : Bethel, hvar Jakob hade sin 
drom, dii han, trott efter en fyrtio mils vandring, gick 
till hvila med en sten till hufvudgard; Jakobs brunn, 



*) Om denna jord yttrade Pastor Eagle: "Den skall f5rvaras till min 
dod och anvandas vid jordfastningen. ,, Se minnesrunan. 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



205 



der Jesus hade det minnesvarda samtalet med den sa- 
maritiska kvinnan. Har stego vi af vara hastar, gingo 




Pastor Eagle och Pastor Hillberg lemna Jerusalem. 



ned till brunnen, laste Joh. 4, ocli bade- till Gud. Jesus 
var har trott af vagen, sa voro afven vi, ty vi hade nu 
varit pa hastryggen elfva timmar. Men trottheten 
glomdes vid tanken pa den heliga plats vi besokte. Brun- 



206 FARDEN TILL JERUSALEM. 

lien ar sjuttio fot djup, ' men saknar vatten for narva- 
rande. Harefter besokte vi Sikeim och stannade der 6f- 
ver natten i ett kloster. 

Nu randades arets sista dag. Vi vaknade glada och 
lyckliga och. tackade Gud for hans stora nad. Gerna 
skulle vi velat, liksom Jesus, stanna tva dagar i dessa 
trakter, men vi maste fortsatta utan uppehall och kom- 
mo omsider till Samaria. Der finnas 300 man i sta- 
den — kvinnor och barn raknas icke. En af de ovan- 
liga saker vi sago liar var den ; att kvinnor balanserade 
vaggor pa sina huf vnden med storsta ledighet, under det 
den spade samaritanen slumrade lugnt och stilla deri. 

Fran Samaria redo vi genom en vacker dal; klatt- 
rade sedan uppfor en af de hogsta hojderna i Palestina, 
hvarifran vi hade en fortjusande utsigt; sa bar det af 
nedat igen, och snart voro vi i den markvardiga lilla 
staden Dotan. Har under ett citrontriid i en liten trad- 
gard, hade vi lunch. Det var till denna stad Jo^ef kom 
for att soka sina broder^och har saldes han for tjugo 
silfverpenningar. 

Efter tre timmars ridt fran Dotan kommo vi till 
Jenin, en gammal gransstad mellan Samarien och Ga- 
lileen. Har stannade vi ofver natten r och togo in pa 
stadens basta hotell, ett envaningshus med tre sma torn 
eller kurar pa taket, hvilka blefvo oss anvisade. Der 
f unno vi tre sangar, men de saknade tagelmadrasser och 
ejderdunskuddar ; det enda som tjusade den trotte van- 
drarens 6ga_, var den harda trabottnen. I en af de fa 
fonstergluggarne fick en bit bastmatta ersatta bristen 
pa fonsterglas, Ka ja, det var i alia fall arets sista dag, 



EARDEN TILL JERUSALEM. 



■207 



och i allt vart elande sokte vi dock gora det sa hogtid- 
ligt'som mojligt. Vi dukade vart bord — iitan duk — 
pa en gammal bradlada, och intogo derefter en smaklig 
maltid, som bestod af soppa, omelett/ kott, grona arter 
och te. Naturligtvis skulle vi hafva "vaknatt", och efter 
en stunds hvila, uppstego vi och hade bon samt valkom- 
nade det nya aret 1902. 

Sedan vi pa denna arets forsta dag lemnat vart her- 
berge och passerat forbi manga platser af intresse/kom- 
mo vi vid elfvatiden till den lilla staden Nam., som rigger 
nordost om lilla Hermon och alldeles midt emot Tabor. 
Har uttalades de trosterika orden: "Grat icke" — af 
Honom, som ensamt formar trosta da all mensklig trost 
ar slut. 

Pa eftermiddagen borjade vi nppstigandet pa ber- 
get Tabor. Detta berg ar ofver tva tusen fot -hogt, och 
fran toppen har man den allra harligaste utsigt. I ve- 
ster ligger Esdraelons slatt, talande om de orakneliga 
strider som har, ticl efter annan, ntkampats af snart 
sagt. alia jordens folk. Yid sidan af Karmels kron synes 
en skymt af Medelhafvets blaa bolja. I norr hoja sig 
Galileens berg. Fornamst bland dem ar Hermon med 
sin snobetackta hjessa. Mot oster ser man en del af 
Tiberias lugna vatten, och den der bortom liggande 
gadarenernas angd ; at soder ar Jordan-dalen. Det hela 
ar en skon tafia, underbar och tilltalande. 

Det har sedan kyrkans tidigaste dagar varit anta- 
get, att Jesn forklaring intraffade pa detta berg. Ej 
underligt, att vi med en ovanligt hogtidlig kansla denna 
afton anbefalde oss at den Hogstes beskydd, under det 



208 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



nyarsdagens stralande sol sjonk i vest erhaf vets bolja ; 
och gingo till hvila, i mer an en bemarkelse narmare 
himlen an nagonsin forut. Det var en salig afton, som 
aldrig, aldrig skall glommas. 




Hermon. 



Tva kloster aro bygda pa toppen af detta berg, och 
i ctt af dem hade vi vart hvilolager denna minnesrika 
natt. Vi voro uppe tidigt nasta morgon, och nar solen 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



209 



hojde sig ofver horisonten, sjongo vi fran taket at klost- 
ret : "Din klara sol gar ater upp etc." 

Vart mal var nu sjon Genesaret, och efter fyra 
timmars ridt kommo vi helt plotsligt ut pa hojden strax 
ofvanom staden Tiberias, hvarifran man har en mycket 
god utsigt ofver sjon och staderna deromkring. 0, huru 
hanforande det kandes att skada dessa trakter, hvilka 
fran tidiga barndomen sa ofta varit foremal for ens tan- 
kar och forestallningar ! Hvarje hojd och hvarje dal 
talar om den store Mastaren; hvarje vag sjunger hans 
pris, hvarje vag ar trampad af hans helga f otter. Har 
talade han i deras synagogor, larde pa deras gator, och 
gjorde manga under och kraftiga gerningar. 

Komna ned till sjelfva staden, togo vi en tur genom 
densamma; gingo ut till de heta kallorna; hade ett bad 
i och en batfard ofver Genesaret, och gingo sedan till 
hvila. 

Nasta morgon fore dagningen voro vi pa vag mot 
Kapernaum. Intet regn hade fallit pa en manad, men 
nu oste det ned, askan rullade, och skarpa blixtar delade 
skyn. Vi kommo forst till Magdala, den beryktade Ma- 
ria Magdalenas hem, en liten usel by, med endast nagra 
lerhyddor. Sedan foro vi ofver det fordom skona och 
fruktbara landet Genesaret, hvarefter vi kommo till de 
platser, der staderna Betsaida, Kapernaum och Korasin 
en gang lago. Nu aro de, enligt var Fralsares egna ord, 
bortsopade fran jorden. "Ve dig, Korasin, ve dig, 
Betsaida ! Och du Kapernaum, som har varit upphojd 
iinda till himmelen, du skall varda nedstortad anda till 
afgrunden." 



210 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



Efier en modosam ridt genom regn ocli ovader, 
kommo vi tillbaka till Tiberias, undrande mycket hur 
det under sadana omstandigheter skulle blifva med vart 
besok i Kana och Nasaret. Men det var blott att gora 
sig i ordning, och ge sig i vag. Till var stora gladje 
sago vi molnen skingra sig, och regnet upphorde. Vi 
passerade Saligheternas berg och slatten der Salladin 
tillintetgjorde den sista korsharen. 

Is u borjade det ater regna, men vara praktiga ha- 
star gingo med fart, och klockan half fyra voro vi i Ka- 
na. Men det var intet brollop der den dagen, icke heller 
sago vi sardeles passande ut for en sadan tillstallning, 
hvarf or vi belt enkelt reste igenom den .lilla byn ntan 
att stanna. Snart kommo vi till Nasaret alldeles ge- 
nomvata, efter en fern timmars f ard pa hastrygg, i stort- 
regn, ofver ganska obanade vagar. 

Dagen derpa besokte vi Bebadelsens kyrka, Josefs 
snickareverkstad, och synagogan dit Jesus brukade ga, 
samt manga andra platser af intresse. Sedan vi gjort 
nagra uppkop, sade vi farval till Nasaret, och styrde 
kosan at Medelhafvet. Vi fardades ater ofver Esdrae- 
lons slatt, och narmade oss smaningom berget Karmel. 
Klockan fyra pa kvallen voro vi i Haifa, som ar belagen 
vid Medelhafvet ratt nedanfor Karmel. Har stannade 
vi ofver nasta dag, som var sondag; besokte engelska 
kyrkan; gingo upp pa berget Karmels yttersta udde; 
sago profetens skolsal, der bankarne aro uthuggna ur 
sjelfva berget. 

Var plan var nu, att resa harifran till Port Said, 
och der embarkera for Italien. 



EARDEN TILL JERUSALEM. 



211 



Bat for Port Said lemnade Haifa klockan tolf pa 
natten, och nar solen gick upp nasta morgon lade vi till 
vid Jaffa. Eftersom baten stannade liar storre delen 
af dagen, beslutade vi oss for att grundligt bese staden, 
hvilket vi icke hade tillfalle till, sist vi voro der. Vid 
femtiden pa eftermiddagen seglade vi ut fran Jaffas 
hamn. Snart sago vi det heliga landet for sista gangen, 




Nazaret. 



under det solen sjonk bakom dess minnesrika berg och 
dalar. 

Skona och larorika hafva dessa tva veckor varit, 
som jag genom Guds nad fatt tillbringa i detta land. 
Farval ! Farval du land der Gud steg neder, blef men- 
niska sasom en af oss, lefde, led och dog for var skuli. 
Farval ! Mina ogon skola val aldrig rner skada det jor- 
diska Jerusalem, icke heller skola mina f otter mer tram- 
pa pa Palestinas helgade mark ! 



212 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



IV. 



HEMRESAN. 




ASTA morgon, den 7 January kommo vi till Port 



X i Said. Till var lycka var orientbolagets bat en dag 
forsenad, och vi kunde derfor samma.dag lemna med en 
stor praktig bat, som gick direkt till Neapel. 

Den 10 Januari, klockan atta pa morgonen, sago vi 
land. Pa ena sidan syntes tan af den italienska stof- 
veln, ocli pa andra sidan reste sig Etnas snobetackta 
topp, 11,000 fot hog. En latt dimlik rok uppsteg ur 
kratern. Vi passerade en annan vulkan, Stromboli, hvil- 
ken var i full verksamhet, sprutande eld och lava liogt i 
skyn. 

Var bat anlande till Neapel tidigt nasta morgon. 
Vi togo en tur genom staden, samt ut till Pompeji, men 
bestego icke Vesuvius; det var oss nog att se detta na- 
turens ginungagap pa afstand. Sent pa kvallen samma 
dag togo vi taget till Rom, och anlande dit tidigt nasta 
morgon. 

Roms omgifning iir icke siirdeles tilltalande. Sta- 
den raknar omkring en half million innevanare; bygd 
pa sju kullar, kallas den med- ratta : "de sju kullarnes 
stad." Icke mycken tid stod till vart forfogande, men 
hvarje minut anvandes val. Forst gingo vi till den be- 



FARDEN TILL JERUSALEM. 



213 



ryktade St. Peterskyrkan, och voro der narvarande vid 
bade messa och barndop. Harifran bar det af till det 
gamla Forum ocli sedan till Kolosseum, Koms storsta 
under. Det grundlades af Yespasianus och fullborda- 
des af Titus, som tvingade judiska fangar att utfora 
arbetet. Det sages att 10,000 man och 5,000 djur blefvo 
dodade da det invigdes. Har kampade gladiatorerna till 
dods, under det 87,000 askadare blickade ned pa dem 
fran de cirkelformiga bankraderna, hvilka hafva en ut- 
strackning af en tredjedels mil, och resa sig till en hojd 
af 156 fot. Man kanner sig liten och obetydlig nar man 
har star, en ensam framling, liksom vore man foremal 
for alia gangna slagtens blickar. 

Yi nedstego i de dystra katakomberna, der manga 
af de kristna bodde under forfoljelsetiderna. Yi be- 
sokte afven Pantheon. Denna kolossala cirkelformiga 
byggnad, med murar tjugo fot tjocka, bygdes af Augu- 
stus ar 27 fore Kristus, brandes sedan af Titus, men 
ateruppfordes anyo af Trajanus. Efter en intressant 
och val anvand dag, intogo vi var aftonmaltid i No. 85 
Yia Corona; gingo derefter till jernvagsstationen, och 
afreste med snalltag till Florens. 

I denna skona stad stannade vi biott en dag. Yi 
besokte den stora katedralen och hade der var morgon- 
bon. (Man kan mycket val bedja till Gud i en katolsk 
kyrka.) Detta tempel bygdes ar 1294; det ar af hvit 
marmor, 556% fot langt och 342 fot bredt. Kupolen ar 
hogre an St. Peters i Eom. Klockstapeln har icke sin 
like i hela verlden, och om dorrarne till sakristian sager 



214 



EARDEN TILL JERUSALEM. 



den store Michael Angelo : "De duga till portar for pa- 
radiset." 

xvTasta plats vi stannade uti var Milano. Af denna 
stads markvardigheter vill jag endast namna den stora 
domkyrkan, som val ar den skonaste i verlden. Till- 
falle gafs oss, att se en del af kyrkans rikedomar, besta- 
ende af guld, silfver och adla stenar, samt klader for 
pafvar och kardinaler, representerande ett varde af tva 
hundra f emtio millioner franks. Der finnes en staty af 
Ambrosius, gjuten af rent silf ver, hallande i ena handen 
en bibel af akta gnld, och i den andra en spira af sam- 
ma adla metall. Kyrkan har in- och ntvandigt atta tu- 
sen bilder. Den ar bygd af hvit marmor i gotisk stil. 

Ett obehag motte oss har, derigenom att en tat 
dimma var lagrad ofver staden, hvilket forhindrade oss 
fran att fa en allman ofverblick af densamma. 

Vi lemnade nu med snalltag for Luzern i Schweiz. 
Snart skingrades dimman, och till var stora gladje fingo 
vi en klar och harlig dag for var fard ofver Alperna. 
Ingen skrifvares penna och ingen malares pensel kan 
fullkomligt skildra denna Guds under skona natnr. Hoj- 
der och dalar, hoppande backar och hiskeliga braddjnp 
ilade forbi kupefonstret i vild jagt, liksom forsokte de 
att ofvertraffa hvarandra med sitt vexlande behag. Berg- 
topparne, somliga ofvan molnen, voro bekladda med 
evig sno som glittrade i solljuset med en rent ofvernatnr- 
lig prakt. 

Efter tio timmars resa i denna storslagna natnr, 
anlande vi pa eftermiddagen till Lnzern, en utsokt vac- 
ker liten stad pa 30,000 innevanare. Vi togo in pa ho- 



FAItDEN TILL JERUSALEM. 



215 



tell "Korpen", ett mycket hemtrefligt litet hotell; det 
basta vi nagonsin haft under hela resan. 

Vi lemnade Luzern nasta morgon, och voro mi pa 
vag till Basel. Denna stad ar beryktad for sin missions- 
anstalt och sitt markvardiga museum. Landet mellan 
dessa tva stader ar ganska jamnt och lampar sig val for 
akerbruk. Ett anmarkningsvardt drag hos folket i dessa 
trakter ar, att de helsa pa alia passagerare da de kom- 
ma in i en jernvagsvagn ; och da de lemna saga de ad jo 
till hela sallskapet. 

I Basel stannade vi endast en half dag, och sedan 
bar det af mot Paris. Efter endast en dags vistelse i 
verldsstaden, sade vi farval och reste till Cherbourg. 
Klockan fyra pa eftermiddagen den 18 Januari gingo vi 
ombord pa en liten bat ; och klockan fern mottes den 
store angaren St. Paul ute vid vagbrytaren. Nagra 
ogonblick derefter voro vi valbehallna pa dess da.;k ; och 
i full farfc af mot Amerika. Halleluja ! 



MINNESRUNA. 



Af K. N. 




lASTOR Xels Eagle foddes i narheten af Amal, 
Dalsland, den 30 September 1857. 



Han var en djerf och oforskrackt yngling, som 
fruktade ingen och intet. 

Under en vistelse vid Hellefors bruk i Orebro lan, 
blef han omvand till Gud, och strax derefter borjade 
han att leda religiosa moten och predika Guds ord. 

Han forenade sig med metodist-episkopalkyrkan ar 
1879, tillbringade nagon tid vid predikantskolan i 
Stockholm, reste till Amerika pa var en ar 1881 och fort- 
satte der sina studier vid metodisternas teologiska semi- 
narinm i Evanston, 111. Under denna tid betjenade 
han jemval forsamlingarne i Geneva och Betavia, 111. 
Den 9 September 1882 intogs han i Nordvestra svenska 
arskonferensen, som motte i Chicago, och ntnamndes der 
till pastor Alfred Andersons assistent i Burlington, 
Iowa, hvarest han samtidigt studerade vid Burlington 
College. 

Derefter var han pastor i New Sweden for tva ar. 
Under sin vistelse har forenades han i aktenskap med 
sin nu efterlemnade maka, Bertha C. Dahl fran Chicago. 
Deras forening valsignades med fern barn, af hvilka det 
forsta, en dotter, hemforlofvades redan i sitt forsta lef- 
nadsar. 



MIXXESRUXA. 



217 



Fran New Sweden flyttades han till Dayton, Iowa, 
ocli betjenade forsamlingen derstades i tva ar. De tre 
foljande aren tillbringades i Galesburg, 111. Under den- 
na tid studerade han latin, grekiska ocli tyska spraken 
vid Knox College. Harifran blef han belt oformodadt 
flyttad till St. Paul, Minn. Skilsmessan fran forsam- 
lingen i Galesburg var smartsam ocli omsesidig. I St. 
Paul stannade pastor Eagle endast ett ar, och hans nasta 
arbetsfalt blef Jamestown, N. Y. 

Nar han kom dit, stod den stora nya kyrkobygg- 
naden ofullbordad. Men med Guds hjelp och en upp- 
offrande forsamlings bistand, fick han hiir glad j as at att 
se kyrkan kompletterad samt dessutom ett elegant pa- 
storsbostalle uppfordt. Pastor Eagle tjenstgjorde har 
jemval som presiderande aldste pa Jamestown distrikt 
for tva, ar. 

Yid konferensen, som holls i Lake View, Chicago, 
ar 1895, blef han of ver flyttad till New England-konfe- 
rensen, och stationerad vid Thomas Street-forsamlingen 
i Worcester, Mass. Under hans verksamhet der om- 
bygdes kyrkan, och ett praktigt bostalle uppfordes. Har 
stannade han till varen 1900, da han ofverflyttades till 
New Yorks ostra konferens, och utnamndes till pastor 
for Immanuels-forsamlingen i Brooklyn, N. Y. 

Han yttrade har i sitt intradestal : "Gud har alltid 
varit god emot mig, jag har gatt fran plats till plats 
och allestades blifvit bemott med karlek; nu har jag 
kommit till Immanuels-forsamlingen, som ju anses vara 
ett paradis ; och skulle det behaga Gud att taga mig har- 
ifran direkt till himmelen, sa har jag intet deremot." 



218 



MINNESRUNA. 



Hvem knnde tanka, att detta sa snart skulle ga i full- 
bordan ! 

Den korta tid det blef Immanuels-forsamlingen for- 
unnadt att fa. behalla pastor Eagle sasom sin herde, skall 
aldrig glommas. Frid och endragt voro radande, och 
forsamlingen alskade och arade, ja, beundrade sin la- 
rare. 

For en lang tid hade pastor Eagle nart en stark 
onskan, att nagon gang fa besoka "det heliga landet." 
Forsamlingen lemnade sitt bifall hartill, hans onskan 
blef forverkligad, och resan foretogs, sasom vi finna af 
den foregaende reseskildringen. 

Afskedet var bittert, och tiden syntes lang, da blic- 
ken riktades framat. Men efter tre manaders forlopp, 
stod Immanuels-forsamlingen kladd i hogtidsskrud, far- 
dig att helsa pilgrimen valkommen tillbaka fran sin lan- 
ga fard. Torsdagen den 30 Januari holls en valkomst- 
fest, hvilken. i storslagenhet och allman entusiasm, al- 
drig haft sin like i denna f orsamling. Vi fingo nu ater 
hora den efterlahgtade stamman. Han uttryckte sin 
gladje ofver att ater vara hemma, samt sin tacksamhet 
och forvaning ofver den ofvervaldigande och, som det 
for honom syntes, oforskylda hedersbevisning och hyli- 
ning som egnades honom. Bland annat sade han : "Icke 
en dag eller ens en minut har jag kant mig illamaende 
under min resa, och for detta vet jag, att jag, nast Griid, 
har en bedjande forsamling att tacka. 

.Men sa stor glad j en var, sa kort var den. De fol- 
jande tio dagarne utvecklade ett drama, som skakade 
icke blott en forsamling, men ett helt samhalle, och kan- 



MINNESRUNA. 



219 



des bland manga af vara landsman genom hela landet. 

Eedan nasta dag borjade pastor Eagle kanna sig 
illamaende, och pafoljande sondag var han oformogen 
att predika, men var dock narvarande vid gudstjenster- 
na och tjenstgjorde vid nattvardens firande, morgon och 
kvall. Han sade efter motets slut, da han satt hopsjun- 
ken i en bank : "What I need is rest, rest, a long rest/' 
Hvilan kom, men forst sedan den siste fienden, doden, 
var besegrad. 

Alia kande sig sorgsna ofver pastor Eagles, som vi 
trodde, tillfalliga illamaende; men hvem anade hvad 
som komma skulle; och hvem kunde forutse den bittra 
kalk, som nu stod ragad anda till brad den, fardig att 
rackas till familjen, forsamlingen och samhallet ! 

Onsdags eftermiddag upptackte lakaren sjukdo- 
mens.art, och ryktet spreds som en lopeld. " Small-pox i" 
Smittkopporna ! Pastor Eagle har smittkopporna ! Vi 
stodo forstummade; forfaran och angslan grep oss, brin- 
nande boner uppsiindes under tarar, men alia maste dock 
sluta : "Fader, ske icke min vilje, utan din." 

Hvarje underrattclse lemnade oss mindre hopp, 
men vi forsokte att hoppas, der intet hopp var. Till 
alias gladje blef det tillatet, att pastor Eagle fick skotas 
i-sitt eget hem, hvar ett rum pa ofre vaningen isolerades 
uteslutande for patienten och tvenne sjukskoterskor. 
Huset forlades dessutom i karantan, saval som kyrkan. 
Forsamlingen var nu icke blott som "far utan herde", 
men var dessutom berofvad formanen att fa mot a i 
templet. 



220 



MINNESRUNA. 



Nagra af den hadangangnes sista yttranden vilja 
vi har gifva. Till sin forsamling voro hans sista ord 
foljande: "Dyra syskon! Ma vi sc upp till Gud i allt, 
endast han kan gifva oss framgang i vart arbctc. Tan- 
ken ieke, att var vackra och inbjudande kyrka, som I 
ater hafven sa fortjenstfullt forskonat, skall hjclpa oss; 
icke heller, att eder pastor liar varit i Jerusalem. Nej, 
endast Gud kan gifva oss framgang i vart arbete. Lat- 
om oss barnsligt och fortrostansfullt blicka upp till ho- 
nom for allt." 

Till sin maka, sade ban : "Jag inser mer an nagon- 
sin, huru vi bora lemna alia egna sma ideer och hafva 
endast ett mal i sigte — Guds ara och menniskors eviga 
val. Det skall harefter, om Gud forlanar mig halsa och 
krafter, blifva min enda uppgift, att for en doende verld 
framstalla Jesus Kristus och honom korsfast." 

Hans sista vittnesbord anades till dr. N". 0. Wester- 
green, hvilken hade betjenat forsamlingen under hans 
bortovaro. Han sade, da denne stod i begrepp att saga 
farval och afresa till Chicago : "Jag ar i Guds hand, jag 
hor honom till, han far gora med mig som han vill; 
sjukdomen ma taga hvilken vandning som heist, jag ar 
Herrens tillhorighet, och min utsigt mot evigheten ar 
Mar." 

Mandagen den 10 Februari klockan 10 :15 pa, for- 
middagen, lostes de jordiska banden, och den frigjorde 
anden ilade nu till det himmelska J erusalem. 

Sorgeposten spreds hastigt omkring, och den be- 
stortning det fororsakade var obeskriflig. All forbin- 
delse med sorgehuset var forbjuden, och liket maste jor- 



MINNESRUNA. 



221 



das inom tjugofyra timmar. Forsamlingen ombesorjde 
begrafningen pa ett sa vardigt och passande satt, som 
under dessa sorgliga omstandigheter var mojligt. Pastor 
Eagles trogne van, Wm. Cedarholm, erbjod sig att 
skanka en graf i sin privata "family 'plot", belagen pa 
en vaeker dalsluttning i den beryktade grafgarden 
Greenwood. 

Pa morgonen nasta dag utbars den alskade lararens 
stoft for att nedmyllas i sitt sista hvilomm. Ingen 
egentlig begrafning kunde ega rum, men en stor skara 
af sorjande vanner hade samlats midt emot sorgehuset, 
och med hufvuden blottade sade de ett sista farval, un- 
der det strida tarar fuktade deras kinder. 

Sedan kyrkan och bostallet blifvit desinfekterade 
och karantanen upphafd, samlades ater den sorjande 
forsamlingen. En sorgegudstjenst holls den 2 Mars, 
klockan 2 e. m., under ledning af presiderande aldste 
H. W. Eklund. Kyrkan var bokstafligen fullpackad och 
den mest allvarliga kansla hvilade ofver de forsamlade. 
Altare och kor voro draperade med svart, och en for 
detta tillfalle malad tafia, forestallande den hadangang- 
ne, ersatte i nagon man franvaron af den alskades stoft. 

Sedan manga predikanter deltagit, samt skrifvel- 
ser och resolutioner blifvit upplasta, afslutades denna 
hogtidliga minnesgudstjenst, och farden staldes till 
grafven, hvarest den sista akten egde rum. Har anviin- 
des nu en del af den jord, som han en kort tid forut med 
egen hand, for detta iindamal, tagit i Getsemane. En 
del deraf hade blifvit lagd pa kistan, da den nedmylla- 
des. En otalig mangd blommor holjde grafven. Dagen 



222 



MINNESRUNA. 



var clyster och himlen molnbetackt,, och sjelfva naturen 
syntes deltaga i sorgen. 

Kanslan var, som om hvar och en hade liar ned- 
myllat en egen fader eller broder, sa intensiv kandes sak- 
naden i hvarje rbst. Hvarfor skulie denne starke hjelte 
sa tidigt nedlagga vapnen? Vi sta liar forstummade 
infor den Allvises outgrundliga rad; endast i evighetens 
ljus skall det en gang blif va klart ; och der skola vi med 
honom forenas och tillsanimans med hela den aterlosta 
skaran prisa Gud och Lammet, som dodadt ar, och som 
igenlost oss at Gud med sitt blod. 

* * * 

Sallan liar det blifvit oss forunnat, att hos en per- 
son finna sa manga goda egenskaper forenade, som for- 
hallandet var hos pastor Nels Eagle. Intrycket af hans 
upphojda karaktar skall sakerligen aldrig utplanas, 
hvarhelst hans steg gatt fram ; och endast evighetens ljus 
skall gora klart resultatet af den adle mannens lifsger- 
ning. Den statliga gestalten omslot en ovanligt stor 
sjal. som ; blickande nt genom de lugna ogonen, utof- 
vade en maktig inflytelse pa sin omgifning. Filosofiskt 
tankande var hos honom paradt med en barnslig, enfal- 
dig tro och f ortrostan pa Gud. Af naturen impulsiv, 
var han i kritiska ogonblick orubbligt lugn. Hatare af 
f alskhet och hyckleri, alskade han framfor allt upprik- 
tighet, sanning och rattvisa. 

Ovanligt utrustad af naturen, helgade han sina gaf- 
vor i Her r ens tjenst, och forenade med sina intellek- 
tuella foretraden, karaktarsfasthet och oforskrackt nit 



MINNESRUNA. 



223 



for sanning och dygd. For honom var ingen hog eller 
lag ; han kunde stalla sig pa samma niva som den ringa- 
ste af sina forsamlingsmedleinmar. Han blef en ledare. 
hvar han drog f ram ; det var naturligt for alia att se npp 
till honom. 

Han var franifor allt en talare. Fa aro de ; som 
kunna sa hanfora sina ahorare. Hans skrifna predik- 
ningar kunna icke gifva nagon fullkomlig ide om hans 
formagor. En naturlig orator, var han i val af passande 
ord oberoende af minne och mannskript, och kunde 
ntan svarighet presentera sina tankar i en smakfull och 
val utstyrd retorik. For alia som horde honom ar det 
val bekant, hvilken anda och kraft som atfoljde hans tal. 
oft a nedsmaltande bade talare och ahorareskara i ett ym- 
nigt tarenode. sarskildt nar amnet var Guds karlek till 
en fallen verld. nppenbarad i Jesn Kristi forsoningsdod. 

"Saliga aro de doda. som i Herranom do harcfter. 
Ja, sager Anden. de skola hvila sig fran sitt arbete, ty 
deras gerningar folja dem efter." IJpp. 14: 13. 

O farval! vi traffas ater, 
Dyre Herde, sof i frid! 
Gerna vi dig velat ega 
Bland oss kvar annu en tid; 
Dock vi Qnska ej tillbaka, 
Hvad var Fader tagit bar, 
Gud ske !of med frojd vi saga: 
Kl Aterseendet star kvar/ 1 



INNEHALL 



PRED1KN INGAR. 

Sid. 

Gud 7 

Gud uppenbar i kottet 19 

Jesu lif och dod eller forsoningen z9 

En Guds menniska 36 

Kyrkan 45 

Olika teologiska askadningar eller troslarans ut- 

veckling i kyrkan 53 

Tillbedjan i anda och sanning 66 

Den kristnes hopp 78 

F5REDRAG. 

Karakter och anseende 87 

Sma ting 103 

Har ar jag; men hur kom jag hit eller mennisko- 

slagtet, dess ursprung och utbredning 120 

Nykterhetsforedrag 148 

FaRDEN TILL JERUSALEM. 

I. ofver oceanen och genom Europa 161 

II. Egypten 184 

III. Palestina 198 

IV. Hemresan 212 

MINNESRUNA 216 



NOV 11 1902 



/ 



